Salvador Espriu i Castelló

(1913-1985)

Cementiri de Sinera (1946)

...i totes les filles de cançó seran humiliades.

Ecl., XII, 4.

A Friede L. Martorell, que estimà també Sinera.

I

Pels rials baixa el carro

del sol, des de carenes

de fonollars i vinyes

que jo sempre recordo.

Passejaré per l'ordre

de verds xiprers immòbils

damunt la mar en calma.

II

Quina petita pàtria

encercla el cementiri!

Aquesta mar, Sinera,

turons de pins i vinya,

pols de rials. No estimo

res més, excepte l'ombra

viatgera d'un núvol

i el lent record dels dies

que són passats per sempre.

III

Sense cap nom ni símbol,

ran dels xiprers, dessota

un poc de pols sorrenca,

endurida de pluges.

O que l'oratge escampi

la cendra per les barques

i els solcs dibuixadíssims

i la llum de Sinera.

Claror d'abril, de pàtria

que mor amb mi, quan miro

els anys i el pas: viatge

al llarg de lents crepuscles.

IV

Els meus ulls ja no saben

sinó contemplar dies

i sols perduts. Com sento

rodar velles tartanes

pels rials de Sinera!

Al meu record arriben

olors de mar vetllada

per clars estius. Perdura

en els meus dits la rosa

que vaig collir. I als llavis,

oratge, foc, paraules

esdevingudes cendra.

V

Pels portals de Sinera

passo captant engrunes

de vells records. Ressona

als carrers en silenci

el feble prec inútil.

Cap caritat no em llesca

el pa que jo menjava,

el temps perdut. M'esperen

tan sols, per fer-me almoina,

fidels xiprers verdíssims.

VI

Les aranyes filaven

palaus de rei,

estances que empresonen

passos d'hivern.

Les barques de Sinera

no surten més,

perquè els camins de l'aigua

són fets malbé.

El sol no pot estendre,

per als ulls cecs,

domassos de les festes

damunt el gel.

Als rials ja no sona

cap cascavell.

Avanço per rengleres

de xiprers.

VII

Arriba el raïm tendre,

portat per dits benèvols

del sant màrtir de plata.

En processó tremolen

llumenetes de ciris

i acompanyen la tarda

a ben morir: viàtic

dels records de Sinera.

Per contemplar-los pujo

on el xiprer vigila.

Clarors de lluna besen

jerarquia de cimes.

VIII

Plourà. L'àvia Muntala

desa el sol a l'armari

del mal temps, entre puntes

de mantellina fetes

per ditets de Sinera.

Algun ocell voldria

penetrar les difícils

presons de llum. Contemplo

serens xiprers a l'ample

jardí del meu silenci.

Passen dofins pels límits

d'aquesta mar antiga.

IX

Vol de records de pluja

aguditzà el suplici

d'aquestes flors que moren

al fràgil pas harmònic

de la tarda i de l'aigua.

Com calla el mar! Enlaire,

triomf, destí, reialme,

escomesa de puntes.

Els xiprers recollien

claror de cel plorada

en miralls momentanis.

X

Ordenador de rengles

de xiprers i silenci,

conferiré serena

autoritat de màgics

ceptres a mans augustes.

Vent nocturn, himne, bronze

antic contra l'exèrcit

de la pluja, difícil

solitud retrobada.

Déus pastors amuntanyen

dòcils ramats de núvols.

XI

La pluja mor, oferta

mirall d'ella mateixa.

Llums vacil·lants atrauen

lentes falenes.

El vent nocturn parava

als camps, al cementiri.

Quan torni a desvetllar-se,

serà el nou dia.

XII

Aloc, els boixos,

a l'ombra de l'auleda.

El vent, a penes

llevat dels camps, fa moure

cada matí les fulles.

XIII

Quan és migdia,

a les parets s'encalmen

ombres de núvols.

Mur blanc d'aquell recinte,

a l'entorn del silenci.

XIV

Cristall, memòria,

remor de font, de clares

veus allunyades.

La llarga tarda miro,

amb pauses d'or i somni.

XV

Per la maresma

s'estén un fred, lentíssim

toc de campanes.

Boires i grills dominen

tots els camins del vespre.

XVI

Passen les guardes

de dolços ulls que vetllen

el record de Sinera.

La nit és alta

i encén tranquils missatges

de vides perdurables

damunt el cementiri.

XVII

Ai, la negra barca,

que per mi vigila

des de la nit alta!

Ai, la barca negra,

que ve pel meu somni

del mar de Sinera!

La veu de la dama,

lluny del temps. Escolto

la cançó de marbre.

XVIII

La barca pren ribatge

a la pau de Sinera,

on velles mans reposen

sota vells arbres.

L'estiu tardà s'allunya

del foc proper dels pàmpols,

quan jo només espero

hores passades.

XIX

Els ostiaris

d'un culte antic obrien

les portes a la dansa

del santet i el diable,

entre cavalls que vénen

del mar, amb les carrosses

del mal temps.

El vent escampa

fum de tardor per marbres

de rics altars, per vinyes

on l'or és dens, i marca

amb un senyal el rostre

del qui farà la via

vers el xiprer.

XX

Arços i grèvol,

oculta neu, prim aire

de tramuntana.

Hivern del mar: sol fràgil

damunt platges desertes.

XXI

Lliures cavalls, a l'alba,

per la deserta platja.

Veus i tambors proclamen

la primavera.

Després, fet nou silenci

damunt el mar, les hores

encadenades besen

la sorra molla.

XXII

Damunt la sorra molla

suporto l'equilibri

d'un ordre arquitectònic.

Subtil, pietosíssim,

resignat sota dogmes,

combato contra

pensaments singulars

per metafísics

camins de fred i pluja.

La veu trencada, cristall

del meu dolor, diumenges

amb demà sempre igual,

sempre igual, mentre s'apaga

la llum d'abril i miro

de mantenir les voltes.

XXIII

Mentre s'apaga

la llum d'abril i cessen

les filles de cançó,

en un crepuscle immòbil,

he caminat estances

de la casa perduda.

XXIV

No naixerà cap marbre

d'eternitzades ones

ni s'alçaran vols d'àngels

d'imaginats imperis.

Car és vingut de sobte

el temps dolent, i em porten

veus de records, per buides

estances de Sinera,

fins al guaita de l'alba,

xiprer que sap l'incendi

del mar i d'aquest núvol.

XXV

A la vora del mar. Tenia

una casa, el meu somni,

a la vora del mar.

Alta proa. Per lliures

camins d'aigua, l'esvelta

barca que jo manava.

Els ulls sabien

tot el repòs i l'ordre

d'una petita pàtria.

Com necessito

contar-te la basarda

que fa la pluja als vidres!

Avui cau nit de fosca

damunt la meva casa.

Les roques negres

m'atrauen a naufragi.

Captiu del càntic,

el meu esforç inútil,

qui pot guiar-me a l'alba?

Ran de la mar tenia

una casa, un lent somni.

XXVI

No lluito més. Et deixo

el sepulcre vastíssim

que fou terra dels pares,

somni, sentit. Em moro,

perquè no sé com viure.

XXVII

Somni, sentit, concretes

barques al vent, difícil

paraula que puc dir-me

encara, entre vells límits

de la vinya i el mar. No lluito

contra l'esforç de viure

no sabent com. M'encerclen

blanques parets, pau alta

i bona ran dels arbres,

sota la pols i l'ombra.

XXVIII

Aquesta pau és meva,

i Déu em vetlla.

Dic a l'arrel, al núvol:

«Aquesta pau és meva.»

Des del jardí contemplo

com passen lentes hores

pels meus ulls enigmàtics.

I Déu em vetlla.

XXIX

Pas de l'amic que sento

privat de Déu, encara:

cerques un nom inútil,

per aturar-te?

Sabràs millor quin era,

pel nom, el secret últim

de qui va precedir-te?

Tan sols un home.

XXX

Quan et deturis

on el meu nom et crida,

vulgues que dormi

somniant mars en calma,

la claror de Sinera.

B., març 1944 - maig 1945.