Jaume Bofill i Mates (1878 - 1933)

Guerau de Liost

La muntanya d'ametistes

A la muntanya d'ametistes

Apoteòsic, d'enroscades trompes

soni l'esclat imperial. Un jorn

set lapidaris, traficants de pompes,

la cuita violaren de ton forn.

I prodigares -camperola festa-

no pas de ginebrons l'òpal espars

ni el topazi florit de la ginesta,

sinó violes en cristall de quars.

Avui, sorruda, ta dolor consagra

d'exhausta mina l'oblidat renom.

I encara sotges amb la testa magra

el responsori de les boires tristes

que sots avall s'agemoleixen com

un enderroc de noves ametistes.

El sot de l'aremany

íOh vall genuïna

del Montseny! Apar

selva que s'afina

sota un gruix de mar.

La gresa, amarada,

fins del gat mesquer

la més lleu petjada

fidelment reté.

Boires en deriva

entelen de fred

la mirada activa

d'un cel massa net.

D'allaus de tartera,

el terrabastall

plega a la vorera

de la closa vall.

Fins el llop atura

son udol allí

com si la natura

provés de dormir.

Clapes de bardissa

que irradien tanys,

d'alga vincladissa

renoven paranys.

Cercant la mullena

d'aiguamolls i recs,

elegants de mena

hi enfonsen els becs

merles endolades,

mudats oriols,

que alternen passades

i juguen a estols.

Camins i passeres

congrien llimacs,

fondes les roderes,

i els revolts, obacs.

Hi esquellegen vaques

d'oscil·lants braguers,

refregant les taques

dels avellaners.

I un desmai, que imita

enterboladís

d'una estalactita

l'etern

degotís,

contrasta amb la calma

d'un casal tot bru,

que una creu de palma

beneïda, duu.

íOh vall genuïna

del Montseny nadiu,

que et planys la divina

basarda d'un riu!

Santa Fe, primaveral

Enllà del prat, l'ermita

que presideix la vall,

tremola de petita.

Quan, del migrat batall,

en el cloquer mesquí

ressona el primer toc,

un núvol de setí

com un insecte groc,

peona, extasiat,

de la blavor del cel

per l'ònix laborat.

Pausat, respon un bel,

agulla en el vellut

d'aquella quietud.

Nova lletania de les petites herbes

A mig camí de l'alzinar

que dóna a casa vostra

inesperada us vaig trobar,

cobricelat el rostre.

Cobricelat d'alzines i de pins

i d'una ombrel·la experta,

per tal que el pogués heure més endins

en fer la descoberta.

Esvelta fóreu com un tany

d'herba menuda i forta.

De cada temps que es muda l'any,

herbes, l'amic, us porta.

Per captinença en l'esperit,

de farigola, cendres.

Vostre esperit serà brunyit

com en el sant Divendres.

Per refrigeri de la pell,

clavell de pastor plau-me,

rosa de marge o bé un cistell

de pomes de Sant Jaume.

Perquè l'esment treballi fi,

donzell. Basta una tija,

per obtenir xarop que ordí

la cerebral pruïja.

Perquè senyalin vostre pas,

fonoll i mil-i-fulla.

Capcinejant, no serà escàs

llur pol·len onsevulla.

Per la mengívola sentor

del suc de llebre, savi,

aquella salsa de pastor

que fa escarit el llavi.

Si d'un cabrit fumat a l'ast

és foll qui n'esperanci

altra picor que d'all nefast

sentosa de vi ranci,

per l'estofat de llebre, no

provéssiu pas orenga,

que és baladrera, per l'olor,

com una mallerenga.

Si no crià d'espígol tany

aquesta rodalia,

amb un timó, fogots del bany

l'amiga aspergiria.

Per la finestra del festeig

l'alfàbrega que espelta?

Més aviat un do preveig

de sajulida neta.

Flors cordials per tots els mals,

descuit de didalera.

Ple d'escardots i penicals,

un pot de calaixera.

Si per catifa no us plagué,

de menta, la sentida,

remenderola escamparé,

mesclada amb tenerida.

La pietat que infon el bruc

us mena a l'ermitatge.

Per llistat i benastruc,

bastó de tortellatge.

L'escanyissat voldríeu verd?

Espàrbols i ridorta.

I lligabosc, per un incert,

quan Himeneu exhorta.

Si de ridorta, més d'un bri

fou, de tabac, preludi,

escalda llavis que llatí

confegiran estudi.

De campanetes, flor de rec

de tija prima i alta,

no en colliria ni en retrec,

fora que esteu malalta.

Les acoblava, de petit,

amb filial embosta,

i, en el capçal, desert, del llit,

foren lluor de posta.

D'altres -més xiques- constel.lat,

supleix les campanetes

el repunxó, no celebrat

encara pels poetes.

Rememorant nostres difunts,

la sàlvia m'invoca.

La que reitera vells costums,

me'n signaré la boca.

Si parets seques són d'or vell

-ni massa poc ni massa-,

és que hi alterna el crespinell

amb la consolva grassa.

Vora la font, sota l'ombrí,

perpleja la falzia.

Blauets senyalen el matí;

roselles, el migdia.

La primavera fa tristor:

violes, cull, boscanes.

I pensaments, treu, de pastor,

l'estiu d'anyades sanes.

Quan el Montseny se sent perplex,

l'agost que s'esprimatxa

mates de bronsa encén, reflex

d'atàvica almorratxa.

Però tot d'una que revé,

passat l'hivern, la vida,

tot el Montseny és un planter,

una cançó florida;

tot el Montseny s'arbora com

un ginestar que es daura...

Cada nivell, cada tocom,

la primavera instaura.

Cada oriol apar un glop

d'aquella flama pura

que amoroseix l'esguard del llop

i els rasos de l'altura.

Muntanya amunt, arbres amunt,

la saba fa el miracle.

Tot el Montseny, quan és al punt,

es dóna en espectacle.

L'alzina

Quan el bosc camina

cap a la vellura,

en venir l'hivern,

Serves, tu, l'alzina

de la fusta dura

i el fullatge etern.

Tos forcats impliquen

barreges de liquen

i vesc de Nadal.

Cap alè no et torba,

druïdessa orba,

metall vegetal.

L'hivern és vingut:

plovisquegen glans

de ta fortitud.

Un senglar, perdut

De la nit abans,

golafre hi acut.

Avets i faigs

Gòtics semblant el faig, l'avet,

puja, segur, l'avet ombriu,

rígid de fulles, d'aire fred,

car és d'un gòtic primitiu.

Amb son fullatge trèmul, net,

ben altrament, el faig somriu,

més joguinós que massa dret,

car és d'un gòtic renadiu.

La font de l'oreneta

Voldria ser enterrat al peu

d'aquesta font que endegà el pare.

Té campanetes arreu,

d'aquelles que plaïen a la mare.

Un aire ben senzill

hi porta els sorolls de la vila

i neteja de brossa l’espill

d’aquesta font tranquil•la.

Sovint amb el germà

hi fèiem un atur, suats de la cacera.

En el seu bassal clar

es mirava el llebrer, vanitós que era.

El berenar posava la muller

a la taula que fa aquesta roca.

L’ombreja un castanyer:

damunt la seva casolana soca

un dístic em plauria del meu Josep Carner.

La gent ara en diu

la “Font de l’Oreneta”.

Vora la teva font, fes. oreneta, niu:

faràs, demà, companyia al poeta.