MÀRIUS TORRES

1. 12

1. 14. Cançó a Mahalta

2. 21. Cançó a Mahalta

3. 22. Paraules de la nit

4. 29

5. Al Present

6. 39. Els núvols

7. 42. Potser un altre infinit

8. 55. Pelegrins

9. 56

10. 58

11. 59

12. 75. L'abisme de llum

13. 84 Tarda i vespre

14. 85. La lectura dels àngels

15. 91

16. 94

12

Que sigui la meva ànima la corda d'un llaüt

per sempre igual i tensa

i que el destí no em pugui arrencar, decebut,

sinó una sola nota, invariable, immensa.

Una nota molt greu i molt constant. Vençut

no sigui mai el clau que tiba i que defensa

la viva pulcritud

de la vibració d'una corda ben tensa.

Sóc tan sovint com una corda fluixa i vençuda

que vibra malament!

Amb un ritme feixuc, engavanyat i lent,

àtona, corrompuda,

corda desafinada, la meva ànima ment.

Quants cops l'hauria volgut muda

per no sentir la música falsa del seu accent!

Senyor, ¿Tu no voldries

reblar les torques dels meus extrems afeblits

perquè mai no s'afluixin les meves melodies?

Jo vull ésser constant en els plors i en els crits,

i cantar sempre igual, ignorant les follies,

els dalers, els neguits,

el corb que sobrevola l'estepa dels meus dies ...

Jo vull ésser com tu, o corda que diries

que sempre et polsen uns mateixos dits.

14. Cançó a Mahalta

Corren les nostres ànimes com dos rius paral·lels.

Fem el mateix camí sota els mateixos cels.

No podem acostar les nostres vides calmes:

entre els dos hi ha una terra de xiprers i de palmes.

En els meandres, grocs de lliris, verds de pau,

sento, com si em seguís, el teu batec suau

i escolto la teva aigua, tremolosa i amiga,

de la font a la mar -la nostra pàtria antiga-,

21. Cançó a Mahalta

Com dos infants que van per un bosc de rondalla,

agafades les mans i els cors,

seguim el caminet que entre jardins davalla

cap al país dels teus records.

Anem a una ciutat pintada en gris i en rosa,

poblada de rostres amics,

on un somni vençut, però immortal, reposa

sota nobles porxos antics.

On la Felicitat i la Malenconia

volen de cor a cor ensems,

i sembla que la pau humil de cada dia

dugui la pàtina del temps.

On, en interiors de secreta elegància,

fermenta el perfum de les flors,

i guarden els divans, amb lloable constància,

la jove empremta del teu cos.

On, al cor de la nit, quan el silenci es glaça,

vibra l'ànima dels retrats,

i pels llargs corredors cruix dolçament la passa

dels morts encara no oblidats.

On tot és net, i riu la mar a les finestres,

i el sol és alt i molt segur.

On les platges, cenyides d'atzutzenes silvestres,

són clares i esquerpes com tu.

Allí una barca antiga, que un vell patró governa,

rellisca, mansa, mar endins,

i et porta, sempre infant, cap a la pàtria eterna

de les sirenes i els dofins.

-i clous els ulls. ¿Retrobes, en la mar de l'ensomni,

la barca que et torna a buscar?

Ah, no em deixis en terra! Fes-me lloc al teu somni,

Mahalta! Sóc el teu germà!-

22. Paraules de la nit

Home, sigues prudent. Amb la teva mesura,

ni pots mesurar tu, ni estrènyer l'Univers.

Fusta en la meva mar, ombra en el meu esmerç,

limita't a la llei de la teva natura.

Alça, si et plau, els ulls en la tenebra, vers

els estels que clivellen la meva carn obscura.

Compara't al seu brill, i pensa, criatura,

què val un ideal, una llàgrima, un vers.

Mes no et torbi l'esclat de la meva grandesa.

Cada flor té un perfum, i cada ànima pesa

en el fons del meu cor on l'etern és present.

Que la meva amplitud et doni confiança

en el braç que ens sosté, en la roda que avança

i en el Sol que veuries si jo fos transparent.

29

M'he despertat tot sol en un antic jardí

que no sé si és la meva presó o el meu imperi.

Canta pertot l'alè dels arbres, i el misteri

d'un esperit que em crida, però no és per a mi.

Camino poc a poc, amb temença, com si

un àngel no del tot m'acabés de voler-hi.

El meu cor s'exhaureix en el silenci aeri.

La llum és una fronda sobre cada camí.

Adam devia anar pel món, el primer dia,

com jo vaig, sorprenent la verda melodia

de cada veu de l'aire, del gest de cada branc;

per abraçar la llum esbatanant els braços,

el cos encara moll de rosada i de fang,

deixant estela d'ànima darrera dels seus passos.

Al Present

Tal com un Déu es dreça davant l'Eternitat

i la mesura tota amb el seny i amb els braços,

jo em dreço davant teu, o Present!, despullat

de somnis massa vells i de records ja lassos.

El passat se'm desfà. M'enlluerna el futur.

Cal un petit espai a la meva poquesa.

¿Un moment que flueix, gota d'un riu obscur,

podrà ser, solament, la meva eterna presa?

Alguna nit molt íntima, i distès amb esforç,

m'he dit, en l'interval dels somnis i els records:

-L'eternitat és sols un present que s'eixampla,-

Potser l'arrel divina que és soterrada en mi,

¿és sols aquest afany, tan difícil de dir,

de viure en un present una mica més ample?

39. Els núvols

Blanc sobre blau, els núvols, pel cel d'aquests matins,

passen sense l'angúnia de cap ànima a dins ...

Matins de març, on sembla que la vida comenci

i nosaltres tornem, verges en el silenci,

a l'esperança del primer dia del món!

Els núvols fan el cel més blau i més pregon.

Somnis de l'aigua! Entorn de la seva presa,

l'aire els dóna una forma gairebé per sorpresa,

un límit on l'atzur. Fàcil com la cançó

del flabiol als llavis, plens de sol, del pastor,

la seva ombra camina sobre l'aigua captiva

dels rius, dels llacs i de les mars. I jo, a la riba,

penso, en veure'ls passar, per quin caprici els déus

fan i desfan per sempre meravelles tan breus …

42. Potser un altre infinit

Qu'est-ce qu'un homme dans l'infini?

Tremolosa mesura de dolor, vida obscura

dels homes, ¿què ets, doncs, als ulls de l'infinit?

-Potser una flama pàl·lida que s'acreix i perdura

d'oblidar la misèria que li fa d'esperit.

-Potser un altre infinit d'ambició més pura,

que guarda tantes llàgrimes com estrelles la nit,-

Si només el miracle de ser una criatura,

Senyor, no em duu als teus peus, joiós i enfervorit,

l'invencible infinit que al meu ésser s'atansa

acoloreixi en el meu cor de confiança

l'amarga meravella de viure i de sofrir.

-Si cap, en una gota d'aigua límpida i blava,

el vertigen de llum dels espais sense fi

on Tu comences, on la meva ànima acaba!

55. Pelegrins

No ens aturem als temples on altres pelegrins

arriben al llindar de la teva presència.

No volem la teva ombra; volem la teva essència,

Pare de l'infinit que tots portem a dins.

Ell s'emporti aquests cors que no fan resistència

a buscar-te, invisible com l'aire dels camins.

Perquè sabem qui som, o Terme dels destins,

et sentim sobretot en la nostra impotència.

Sabem que en aquest món no arribarem a Tu.

Però l'ardent impuls de fe que se'ns enduu

més enllà dels altars, els claustres i les aules,

murmura en la nuesa del nostre temple intern

un himne que és un eco del teu silenci etern

-o Tu que ets més enllà de les nostres paraules!

56

Tenim set d'existir més enllà de les formes

on ens han clos el temps i la realitat;

de viure, sostinguts d'unes ales enormes,

de cap a cap dels teus àmbits, Eternitat!

Tenim set d'aquell món que no podem comprendre

on tot és llibertat i tot és esperit;

on la vida s'encén en ares sense cendra,

refeta, radiant, a punt per l'infinit.

Tenim set de la llei rígida i inflexible

que regeix l'infinit de la Creació

i aflama els nostres cors, oferts com una cibla

a l'immortal turment de la Perfecció!

O Font!, ¿quan podrem beure de la teva aigua clara?

Qui s'acosta als teus dolls, torna amb més set encara.

58

O tu, que encens la llum sobre cada semença,

àdhuc sobre el gra bord que no llucarà mai,

¿quina llum trobarem en la nova naixença

sense sentits ni cos, nus enmig de l'espai?

Invencible infinit de la teva presència!

¿Com et saben els morts en aquella altra llum?

¿Ets per ells, si es recorden d'una antiga existència,

apariència, música, corporeitat, perfum?

Jo voldria sentir-te, suprema companyia,

com sento la meva ànima quan, amb els ulls tancats,

s'enduu les meves àncores un riu de claredats.

Enlluernada mort que la vida somnia,

¿guardes per a l'instant de sentir-nos desperts

en una pau semblant uns altres ulls oberts?

59

Sé que hauré d'oblidar, per poder-te comprendre

les paraules que he après amb la carn d'aquest món

o Déu silenciós, que de música i cendra

ordenes un llenguatge darrera del meu front.

I és sols a mi mateix que em sembla cega i vana

com una àguila viva dintre d'un pou colgat,

aquesta opaca, estèril, borda paraula humana.

Tu tal volta comprens el jou que ens has donat.

Fràgil arpegi, acord de la teva arpa immensa!

menysprear-la, potser seria més que un crim.

Però jo vull fugir d'aquests mots on morim

i somniar la llengua d'una major naixença

on sigui cada síl·laba com el batec d'un cor

fent ritme en el torrent d'una sang que no mor.

68

Si m'haguessis fet néixer gra de blat,

que seria senzill d'arribar a ser una espiga!

Llucar, créixer, florir en l'aire assolellat,

entre oliveres, en una terra antiga.

Si m'haguessis fet néixer raig de llum,

aquesta llum, Déu meu, que a tu no t'enlluerna,

m'hauria estat donat de no triar el meu rumb:

el meu destí fóra una recta eterna.

Però m'has creat home, fecund, fort,

Has obert un camí a la meva mesura.

I a cada instant he de buscar l'estel del nord

en la nit nostra, viva, però obscura.

Tinc por-tinc confiança. Servitud

no hi hauria més dura que la de l'home lliure

si, tant més fatigat com més s'hagués perdut,

pogués perdre el repòs del teu somriure.

75. L'abisme de llum

Quan seguim àgilment, amb un cor que no es cansa,

qualsevol cosa viva dins nostre o en el món

-flama o ocell, temps de turment o d'esperança-

fins als termes suprems on tota boira es fon,

una sagrada esgarrifor, de mort o crisma,

ens pren, de veure allò, com nosaltres vivent,

tornar-se gra de pols que es perd en un abisme

enllà dels nostres ulls i de la nostra ment.

Com un espai, profunditat vertiginosa,

tu ets per ella, cenyint la vida tremolosa,

renaixement de tot morir, nord de tot rumb.

Claredat massa vasta per la nostra mirada!

Alegria de l'ànima que sent, enlluernada,

Déu entorn nostre, com un abisme de llum!

84 Tarda i vespre

...we are such a stuff

as dreams are made on. And our little life

is rounded by sleep.

I

Un capaltard d'octubre, silenciós i clar,

jo vaig lluny, sol, potser cantant, boscos enllà.

L'aire, ardent com un vi, perfumat de resina,

m'infon una alegria serena i cristal·lina.

Caminar, voluptat de caminar ...

En un retomb, enlluernat de tanta altura,

descobreixo, ondulant en la llum, la planura,

vasta i humana terra retallada als meus peus,

d'estepes, de camins, de poblets, de conreus ...

L'home coneix la seva envergadura

cara a cara amb la glòria dels amples horitzons.

Davant la plana immensa, que té una boira al fons,

com la que vela els llunyedars de la memòria,

la meva ascensió pren un gust de victòria,

s'expandeixen els meus batecs pregons.

85. La lectura dels àngels

I

Enlaire, molt enlaire, on acaba l'atzur

i l'aire és una llum que el Misteri perfuma;

on de l'òrbita baixa d'aquest planeta impur

ni l'onda greu arriba, ni l'etèria escuma;

en l'absolut silenci que fa el repòs de Déu,

en una pau diàfana com una aigua adormida,

àngels, vestits d'un blanc més fúlgid que la neu,

llegeixen cadascun el llibre d'una vida.

Cada mot dels seus llavis, travessant l'univers,

vola cap a un destí com un ocell de presa;

quan s'aturen, marcant l'acabament d'un vers,

una ànima vacil·la, com en el buit suspesa.

-Car, del si de la mare fins al batec final,

la nostra vida, any per any, fibra per fibra,

és només l'eco d'una paraul angelical

que, davant del senyor, va llegint en un llibre ...-

II

No tots els àngels són iguals, ni els llibres. Uns,

de pàgines roents de lluita i aventura,

són murmurats per àngels lluminosament bruns

que esborren amb la veu la sang de l'escriptura.

Altres, com àngels de retaule, van cantant

un llibre de flors com una primavera,

i l'alegria els fa la gràcia més d'infant,

més blaus els ulls i més blonda la cabellera.

Altres duen la glòria de l'alba entorn del front

i té la seva veu un trémer de pregària;

així s'eleva, dels jardins closos del món,

una vida secreta, serena i solitària.

Altres sovint es posen la mà damunt dels ulls,

com aquell que medita, o divaga, o reposa;

somriuen i es distreuen, quan han de girar fulls,

com si el seu llibre els fes pensar en una altra cosa …

91

¿No sents, cor meu, la soledat de les estrelles

dins l'ordenació que ha constel·lat el cel?

En la nit de la terra, de fosca més rebel,

les ànimes estan ordenades com elles

amb el silenci, entorn, d'una altra immensitat;

i tota la vida és camí de soledat.

94

Com una ofrena dolorosa,

Vespre, a l'hora del teu retorn,

et porto, en una almosta, fosa

tota la cendra del meu jorn.

Cendra de flor, cendra d'espina,

d'haver cregut, d'haver estimat;

per a moldre aquesta farina

cada instant fou un gra de blat.

Freda i feixuga, no la irisa

cap joc de llum o d'esperit.

És una pols amarga i grisa

que s'endurà el vent de la nit.

Vina a impregnar-la del teu hàlit,

Vespre, rei dels perfums serens!

Crema-hi, encara, amb un bes pàl·lid,

un impalpable àtom d'encens.

- 19 -

Table of Contents

12

14. Cançó a Mahalta

21. Cançó a Mahalta

22. Paraules de la nit

29

Al Present

39. Els núvols

42. Potser un altre infinit

55. Pelegrins

56

58

59

75. L'abisme de llum

84 Tarda i vespre

85. La lectura dels àngels

91

94