P O E S I A R U S S A

1. P O E S I A R U S S A

2. Gavrila Romànovitx Derjavin

1. Felitsa

3. Puixkin

1. El cavaller de bronze

2. Fragment d'Evgueni Onegin

4. Fiódor Ivànovitx Tiútxev

1. Silentium

2. Sec solitari pensarós

3. Ahir, entre somieigs fantàstics

4. Estimo, amiga aquests teus ulls

5. Hi ha melodia a l'ona lleu

6. Hi ha a la tardor més primerenca

7. L'ona i el pensament

8. No es comprèn Rússia amb la raó

5. Nikolai Alekséiev Nekràssov

1. Reflexions al portal d'una casa

2. Rússia

3. Glaç del nas vermell

6. Afanasi Afanàssievitx Fet (Xenxín ) (1820-1892)

1. Moltes coses estimo

2. He vingut a saludar-te

3. Pluja de primavera

4. No-res

5. Aquest matí, aquesta joia

6. Empènyer d'un embat la barca viva

Gavrila Romànovitx Derjavin

Felitsa

[...]

Oh divinal i gran tsarevna

que véns de l'horda dels grans khans!

Amb saviesa incomparable

el bon camí vas ensenyar

al jove príncep Khlor, tsarèvitx,

per arribar a aquella muntanya

on no té espines el roser,

on la virtut parà l'estatge,

que pensa i esperit m'enarta:

doncs digue'm on la puc trobar.

Felitsa! Vulgues ensenyar-me

com viure ric i sapient,

com dominar els ardents deliris

i ser feliç en aquest món.

[...]

Jo, en canvi, dormo fins migdia,

fumo tabac i bec cafè;

girats en festa els jorns de feina,

pels somnis volo en pensament:

adés desposseeixo els perses,

adés cobreixo els turcs de fletxes;

adés, creient-me un gran sultà,

el món corgelo amb la mirada,

adés, fadat per una roba,

me'n vaig al sastre a fer un caftà.

O sóc en un banquet de luxe

on m'ofereixen festa gran,

on or i argent la taula encenen,

on hi ha milers de plats distints:

pernil magnífic de Westfàlia

i d'Astrakhan peixalla fresca,

i coca i pasta seca i plov;

i amb el xampany hi menjo neules

i tota cosa al món oblido,

enmig de dolços, vins i olors.

O sóc en un bosquet idíl·lic,

sota guingueta amb brollador,

al so d'una arpa de tons dolços

on ni respira el ventijol,

on tot respira sa riquesa

i tot als plers m'empeny els somnis,

on tot m'abrusa sang endins;

en otomana vellutada

agombolant una donzella,

amor aboco en el seu cor.

O bé, amb un negre tir magnífic,

en cotxe anglès daurat pertot,

amb gossos, amb bufons, amb íntims

o amb una noia ben plaent,

devora els gronxadors passejo;

i baixo a beure a les tavernes,

o, quan d'això també estic tip,

donat com sóc a la mudança,

amb el barret caigut de banda,

galopo en ivarsós cavall.

O sóc amb música i cantaires,

amb orgue i gaita tot ensems,

o bé amb els lluitadors de poble

i als balls m'alegro l'esperit;

o bé, de tot perduda l'ànsia,

ben d'hora surto de cacera

i amb la canilla m'entretinc

o bé, pels margenals del Neva

de nits m'encanto amb les orquestres

i amb el remar dels remadors.

O bé, a casa, minyonejo

jugant al "burro" amb la muller;

adés ens empaitem a palpes,

adés pugem al colomar,

adés juguem a cops de svaika,

adés potser m'hi grato el cap;

adés m'enfonso entre el llibram,

m'il·lustro cor i intel·ligència,

Bovà o Polkan em rellegeixo,

davant la Bíblia trenco el son.

Puixkin

El cavaller de bronze

Em plaus, creació de Pere,

em plau ton aire esvelt, sever,

el curs majestuós del Neva,

les seves vores de granit,

la filigrana de les tanques,

i de les teves calmes nits

l'esclat sens lluna, l'ombra clara,

quan, en el meu estudi, sol,

escric, llegeixo sense llàntia,

i els adormits volums claregen

als carrers buits, i s'alça, neta,

l'agulla de l'Almirallat,

i el pas barrant a la tenebra

vers els camins daurats del cel,

una alba n'empentaja una altra,

deixant dos quarts per a la nit.

Del teu hivern cruel m'agrada

l'aire quiet i el fred glaçat,

la cursa de trineus al Neva,

l'esclat i l'enrenou dels balls,

les cares roges de les noies,

i la gatzara amb els amics

l'escuma fressejant els vasos

i el flam blavís que surt del ponx.

Fragment d'Evgueni Onegin

Oh lector meu, siguis qui siguis,

amic o no, avui de tu

com a company vull separar-me.

Adéu. D'allò que hagis cercat

en aquests versos massa inhàbils,

siguin records tumultuosos,

repòs després de treballar,

estampes vives, mots aguts,

o tal vegada errors sintàctics,

Déu faci que en aquest llibret,

per entendrir-te o somiar,

per passar el temps o omplir els diaris,

n'hagis trobat almenys un bri.

Ja ens hem de separar: adéu!

I adéu, estrany germà de marxa,

i a tu també, ideal fidel,

i a tu, treball constant i vívid,

bé que lleuger. M'heu fet trobar

allò que tot poeta anhela:

l'oblit del viure tempestívol

el dolç col·loqui amb els amics.

Molts dies, molts, s'han escolat

des que la jove Tatiana

i Oneguin, en un somni obscur,

se'm van mostrar per primer cop,

i el lluny de la novel·la lliure,

del màgic cristall a través.

no veia encara amb netedat.

[...]

Fiódor Ivànovitx Tiútxev

Silentium

No parlis, fes-te fonedís,

oculta els sentiments i els somnis;

deixa que al fons de l'esperit

s'aixequin, muts, i muts, es ponguin

com les estrelles en la nit.

Atura't, mira'ls ... i no parlis.

El cor voldries traduir?

Creus que algú altre t'entendria?

Que comprendria el que et fa viu?

Pensament dit ja és falsia.

Si mous la deu n'alces el llim:

beu-ne les aigües ... i no parlis.

Aprèn a viure dintre teu:

tens tot un món al fons de l'ànima

de pensaments i de secrets

que eixorda la remor forana

i un raig del dia pot desfer.

escolta'n el cant ... i no parlis!

Sec solitari pensarós

Sec solitari i pensarós

mentre contemplo amb ulls negats

el foc morent.

Penso, amb tristesa, en el passat,

i en aquest meu atuïment

no trobo mots.

el temps passat, ha existit mai?

El que ara és, serà tostemps?

Passarà avall:

avall, com tot ha anat passant,

i el gorg ombriu ho engolirà

cada any, cada any.

Cada any, i cada cent i cent...

¿Per què gemega l'home, doncs,

herbei terrer?

Ben ràpid es mustiga, sí,

però amb l'estiu ve un altre brot

i un tany novell.

I tornarà allò que ara és

i tornarà a florir el roser,

i l'aranyó.

Mes tu, flor meva que et marfons,

no esperis cap renaixement,

no floriràs.

Et va collir la meva mà:

amb quina joia i quin dolor,

sols Déu ho sap!

Atura't, doncs, en el meu pit

mentre el darrer sospir d'amor

no s'extingeix.

Ahir, entre somieigs fantàstics

Ahir, entre somieigs fantàstics

amb l'últim raig de llum lunar

damunt els parpres, lleu clarícia.

et vas sumir en un son tardà.

Al teu entorn callà el silenci

i la tenebra s'ennegrí,

i en l'aire el teu respirar rítmic

es difonia audiblement.

Però de la cortina aèria

no pas per llarg flueix la nit,

ni el teu rull adormit, movent-se,

juga amb el somni impercebut.

alguna cosa, com una aura,

talment bufada per l'oreig,

lleu, llirial i bromallosa,

de sobte ha tramuntat l'ampit.

Travessa ràpìda i invisible

l'alfombra de reflex moreu,

i tot garfint-se a la flassada

n'escala, llesta, el voraviu.

Entorcillant-se com serpeta

al cim del llit ha pervingut,

i com un llaç que es descabdella

entre els dossers s'ha desplegat.

De sobte, amb un esclat fulmini,

fregant les teves sines tendres,

i amb un "oidà"" agut i rosa,

la seda dels teus ulls ha obert!

Estimo, amiga aquests teus ulls

Estimo, amiga, aquests teus ulls

i el joc ardent que meravella

quan els mig alces, tot de cop,

i com llampec del cel dibuixes

un cercle amb llambregada breu.

Hi ha atraccions, però, més vives:

els ulls caiguts i entreaclucats

al punt fervent de la besada

i, les pestanyes traspunxant,

la flama del desig, obscura.

Hi ha melodia a l'ona lleu

Est in arundineis modulatio musica ripis

Hi ha melodia a l'ona lleu,

eurítmia als elements pugnaços,

i una cadència harmoniosa

alena entre els joncars trements.

En tot hi ha perdurable acord,

i consonància en la natura:

sols en la llibertat quimèrica

nostra hi sentim un desacord.

D'on ha sortit el desacord?

I doncs per què al chor solidari

no canta l'ànima com l'ona

i brum el canyissar pensant?

Hi ha a la tardor més primerenca

Hi ha a la tardor més primerenca

un temps fugaç però meravellós:

transcorre com cristall el dia

i les vesprades són fulgents...

On el volant passà i caigué l'espiga

ara tot és buidor, tot és espai;

sols l'aranya el cabell tènue

llueix al solc desocupat.

Ja l'aire és buit d'ocells, que no se senten,

però són lluny encara els primers torbs d'hivern,

i un pur i tebi atzur es vessa a poc a poc

damunt les feixes que reposen...

L'ona i el pensament

Idea rere idea, rompent rere rompent:

dues cares distintes del mateix element;

a dins la ment estret, o a la mar sense límits,

aquí en reclusió, allà en l'espai vastíssim,

és sempre el mateix flux i reflux eternal,

és sempre el mateix buit fantasma inquietant.

No es comprèn Rússia amb la raó

No es comprèn Rússia amb la raó

ni amb l'escandall corrent s'amida:

Rússia és de fusta singular.

En Rússia hom només pot creure-hi.

Nikolai Alekséiev Nekràssov

Reflexions al portal d'una casa

(fragment)

[...] País estimat!

Anomena'm alguna comarca,

que el que és jo no en sabria dir cap,

on no es planyi qui et sembra i et vetlla,

el pagès del país, el mugic.

Es lamenta als camins, a les feixes,

a les fosques presons i masmorres,

a les mines, collat amb grillons;

encabit al paller, a la llenyera,

sota el carro, a l'estepa, de nits,

gemegueja a la seva barraca,

on no el cura ni el sol del Bon Déu;

a les pobres viletes perdudes,

al portal de jutjats i palaus.

Surt al Volga: quin plany sobrevola

el gran riu que travessa les Rússies?

I anomenen cançó aquesta queixa!

Són els homes que hi sirguen amunt!...

Volga, Volga!... quan ve la desglaça

no enigües les terres i camps

com les penes del poble de Rússia

acurullen el nostre país...

On hi ha poble, hi ha planys... Oh, el meu poble!

Què vol dir el teu gemec incansable?

[...]

Rússia

Ets miserable,

ets opulenta,

ets poderosa

ets desvalguda,

mare Rússia!

En l'esclavatge

el cor és lliure...

és or mirífic,

el cor del poble!

Força del poble,

força ferrenya:

cor en bonança,

veritat viva!

Força i falsia

mai no s'avenen,

mai la mentida

no empeny renúncies.

Rússia aturada,

Rússia com morta!

Mes a l'entrenya

ja neix l'espurna.

[...]

Glaç del nas vermell

(fragments)

No és la ventúria a la brolla

ni l'aigua als asprius aragalls,

no, que és l'amo Glaç fent la ronda

de tots els dominis que té.

Comprova que les borrufades

amaguin a fons els camins,

no deixin escletxes visibles

ni clapes de terra o de bosc.

Que els pins siguin copes flonjoses

i els roures bordats bellament.

Que els gels atenallin amb força

les aigües, menudes i grans.

Camina per sobre dels arbres,

recruix als aigualls congelats,

els raigs mirallosos li juguen

als fils de la barba florent.

Arreu hi ha camí per al màgic,

calleu, que ja ve, el testablanc!

De sobte ja és damunt d'ella,

al cim justament del seu cap!

S'enfila en un pi de gran copa,

i pica amb la maça el brancam,

i amb veu transparent i ufanosa

cantussa una viva cançó.

"No et faci basarda, fadrina,

tu mira-te'l bé, l'amo Glaç!

¿Que mai n'has vist cap, per ventura,

de noi tan fornit i plantós?

Boirasses i neus i ventúries

són sempre submises al gel.

Si vaig a la mar oceana

hi aixeco castells glacials.

Si vull, colgo rius poderosos

dessota un crespell durador,

aixeco passeres geliues

com l'home mai no bastirà.

Allà on lliurement decorrien

les aigües veloces, brogents,

avui els vianants hi trascamen

i hi passen combois de marxants.

M'agrada a les tombes profundes

vestir de gebrada els difunts,

la sang congelar dins les venes,

glaçar dins el cap al cervell.

Per fer als bandolers la traveta

i por a cavalls i genets,

m'agrada engegar, de capvespre,

la gran cruixidera pel bosc.

Les dones, creient-ho de bruixes,

se'n tornen a casa rabents.

I els ebris, a peu o a sella,

befar em diverteix de valent.

Els morros sens guix emblanquino,

els nassos foguejo de roig,

i lligo a les regnes les barbes

que sols hi valdrà la destral!

Sóc ric que els tresors ja ni compto,

no em minven els béns per un mai;

i enjoio a pleret el reialme

de perles, argent i brillants.

Endinsa-t'hi, en el meu imperi,

i jo te'n faré emperadriu.

D'hivern regnaríem a lloure,

d'estiu dormiríem tranquils.

Au, entra-hi i accepta'm les festes;

tindràs un alcàsser blau cel..."

I l'amo sacsà damunt d'ella

la maça ferrenya de glaç.

"Que tens caloreta, fadrina?"

li fa, d'un pi dret al cimal,

"Oi, tant" li respon la viudeta,

que trem, mentre es va enfredorint.

I l'amo davalla una mica,

sacseja la maça de nou

i encara més fluix li mormola:

"En tens?" "Sí que en tinc, rei, oi tant!"

En té, però va engelabrint-se.

La frega suau, l'amo Glaç:

l'alè li respira a la cara,

i tota, amb la barba, la sembra

d'agulles punxoses de glaç.

I baixa del tot davant d'ella!

"Que tens caloreta?" reprèn,

i en Prókluixka es gira de sobte

i es posa a besar-la febrós.

Els llavis, els ulls, les espatlles

li besa el bruixot testablanc,

dient les mateixes paraules

que l'home a les noces li féu.

I tant era dolç i agradable

sentir aquells tendríssims mormols,

que Dàriuxka els ulls aclucava

i queia als seus peus la destral.

Als llavis neulits de la viuda

hi juga un somriure quiet;

té flonja de blanc la pestanya,

la cella amb agulles de glaç...

[...]

Afanasi Afanàssievitx Fet (Xenxín ) (1820-1892)

Moltes coses estimo

Moltes coses estimo, al cor properes,

sols que clares vegades.

El que m'agrada és a lloure lliscar a la badia

bo i aviant-me

al ritme que canta el rem,

amarat de l'escuma fressosa,

i mirar quanta ruta duc feta

i quanta me'n resta,

i si no es veu que llampegui...

D'entre tots els illots

on ençà birbillegen

els llums dels carrers encenaires,

un, sobretot, me n'agrada...

el conill d'ulls rojos

l'ha preferit;

l'altiu cigne, a la primavera,

el coll estirat, hi voleia a l'entorn

i s'afua de sobte

a l'aigua tranquil·la.

A la creta d'un cingle

torrejo, gronxós de brancatge,

el roure d'ample fullam.

El rossinyol, si fa temps que hi té el niu!

Alça al vespre el seu cant,

mes tampoc, en el cor de la nit,

quan la lluna enganyosa

dóna argent a fulles i onades,

no s'atura, ans més alt

s'enfila i refila.

Rares idees

em vénen llavors a la ment:

Vida és això, o ficció?

Sóc feliç o tan sols ingenu?

Cap resposta...

l'ona mormola alguna cosa a la popa,

el rem no es belluga,

i al cel, en l'altura clarosa, un llampec centelleja.

He vingut a saludar-te

He vingut a saludar-te,

a cridar que el sol ja es lleva,

que amb la seva llum calenta

ja tremeix damunt les fulles;

a contar-te que el boscatge

és despert de tota branca,

que fremeix amb cada ocella,

ple d'anhel de primavera.

A cridar que amb la mateixa

passió d'ahir retorno,

com ahir amb el determini

de servir-vos, tu i ventura.

A contar-te que de totes

bandes l'aire em porta joia,

que no sé el meu futur càntic,

que, però, ja un cant madura.

Pluja de primavera

A la finestra encara és clar,

el sol la nuvolada esquinça,

i amb la seva ala el teuladí,

banyant-se en el sorral, titil·la.

Cap a la terra, des del cel,

gronxant avança una cortina,

i enmig com de daurada pols,

s'aixeca, al fons, el fil dels boscos.

Al vidre hi ha un esquitx o dos,

els tells fan una olor melosa,

i no sé què al jardí vingut

repica en el fullatge tendre.

No-res

Jo no et conec, no et sé. Una cridòria trista

arran mateix de tu naixia al meu pit,

i per a mi va ser ferest i esgarrifós

l'estat primer, novell, del viure terrenal.

Enmig dels plors d'infant, amb enganyós somriure

l'esper em va saber ungir de llum el front,

i de llavors ençà que sols cometo errades.

No cerco sinó el bé, i només trobo el mal.

I els dies es van fent privació i desfici

(què hi fa en quin nombre són els dies esmentats?).

Vull perdre el teu record colgant-me de fatiga

i té... revéns de cop amb el teu goig sense fons.

Què ets, doncs? Per què ets? Raó i sentiments callen.

Quin ull ha mirat mai el teu abís fatal?

Car tu ... ets jo mateix. Tu ets allò que nega

tot el que m'és donat de sentir i de saber.

I doncs, què sé? És temps d'admetre que en el cosmos

tot és pregunta arreu, sense resposta, enlloc;

però respiro, visc, i sé que la ignorància

és cosa per plorar, però no fa escruixir.

Al mateix temps, però, si en torbadora angoixa

tingués, en caure, sols la força d'un infant,

rebria el teu cantell amb aquell aspre xiscle

amb què en un altre temps deixava el teu voral.

Aquest matí, aquesta joia

Quest matí, aquesta joia,

aquest alè de llum i dia,

aquesta volta atzur,

aquests rastells, aquesta fressa,

aquests ocells, aquestes colles,

aquest mormol aiguós,

aquests bedolls i salzeredes,

aquestes gotes -totes llàgrimes...

aquest borró verdal,

aquests turons, aquestes comes,

aquests abells, aquestes mosques,

aquest xisclar i xiular.

aquests foscants sense foscúria,

aquest sospir nocturn del poble,

aquesta nit vivent,

aquesta fosca i tebiesa,

aquests repics i refilades,

la primavera fan.

Empènyer d'un embat la barca viva

Empènyer d'un embat la barca viva

damunt l'areny llisquívol del reflex,

amb una onada alçar-se a una altra vida,

flairar l'oreig del riberal en flor,

trencar el sopor mandrós amb una nota,

de cop tastar el que és nostre i insabut,

al viure dar un sospir i al dol dolcesa,

l'estrany apropiar-se en un moment,

alçar un mormol on emmudeix la llengua,

accelerar el batec dels cors ardits...

aquest és el poder de l'alt poeta,

el seu senyal i el seu coronament.

- 19 -

Table of Contents

P O E S I A R U S S A

Gavrila Romànovitx Derjavin

Felitsa

Puixkin

El cavaller de bronze

Fragment d'Evgueni Onegin

Fiódor Ivànovitx Tiútxev

Silentium

Sec solitari pensarós

Ahir, entre somieigs fantàstics

Estimo, amiga aquests teus ulls

Hi ha melodia a l'ona lleu

Hi ha a la tardor més primerenca

L'ona i el pensament

No es comprèn Rússia amb la raó

Nikolai Alekséiev Nekràssov

Reflexions al portal d'una casa

Rússia

Glaç del nas vermell

Afanasi Afanàssievitx Fet (Xenxín ) (1820-1892)

Moltes coses estimo

He vingut a saludar-te

Pluja de primavera

No-res

Aquest matí, aquesta joia

Empènyer d'un embat la barca viva