JOAN SALVAT-PAPASSEIT

I

1. I

1. Encara el tram

2. Vibracions

3. NADAL

4. VESPREJA I NEVA

5. Pantalons llargs

6. De dalt de tot del cel

7. Res no és mesquí

8. Dónem la mà

10. Poema sense acabar

11. Damunt mon vaixell

12. Si jo em llevava de bon matí

13. Sense el ressò d'un dring

14. L'enamorat li deia

15. FLOR D'AMETLLER

16. BITLLET DE QUINZE

17. Quin Dia Clar

18. MESTER D'AMOR

19. Si jo fos pescador

20. PAISATGE

21. Llegenda

22. LA CASA QUE VULL

23. Pregària

24. PERQUÈ HAS VINGUT

25. Perquè és alta i esvelta

26. Collita de fruits

27. Tanca

28. NOCTURN PER A ACORDIÓ

29. MINVANT

30. L’OFICI QUE MÉS M’AGRADA

31. PROVERBI

32. Amiga

33. El bell assoliment

34. Cançó de l'amor efímer

Encara el tram

Noia del tram, tens l'esguard en el llibre,

i el full s'irisa

en veure's cobejat.

I el cobrador s'intriga si giraràs el full:

sols per veure't els ulls!

Que les cames se't veuen

i la mitja és ben fina;

i tot el tram ets tu.

Però els ulls no se't veuen.

I la teva mà és clara

que fa rosa el teu cos de tafetà vermell,

i el teu mocadoret ha tornat de bugada.

Però els ulls no els sabem!

I si jo ara baixés? -Mai no et sabria els ulls...

Té, ara, ja he baixat!

Vibracions

A aquella estrella nua tan aprop de la lluna

li servo un gran amor

car volia escapar-se

i la vigilen molt.

Ara el cel és tot blau dins el matí

Només un petit núvol blanc-molt blanc:

una verge s'ha deixat el coixí.

NADAL

A Emili Badiella

Sento el fred de la nit

i la simbomba fosca.

Així el grup d'homes joves que ara passa cantant.

Sento el carro dels apis

que l'empedrat recolza

i els altres qui l'avencen, tots d'adreça al mercat.

Els de casa, a la cuina,

prop del braser que crema,

amb el gas tot encès han enllestit el gall.

Ara esguardo la lluna, que m'apar lluna plena;

i ells recullen les plomes,

i ja enyoren demà.

Demà posats a taula oblidarem els pobres

-i tan pobres com som-.

Jesús ja serà nat.

Ens mirarà un moment a l'hora de les postres

i després de mirar-nos arrencarà a plorar.

VESPREJA I NEVA

Les estrelles xerraires són fetes a tallets

i despreses del cel

una a una

disperses

besen les parets fosques i s'estenen a terra

sempre ran de les portes

per guarir-se del fred

El meu carrer és estret

sense cap arc voltaic

bola de neu encesa

i les velles rondinen tots els canvis de temps

El mateix l'adroguer:

- Quanta fècula es perd!

Darrera dels meus vidres sento el Reis que s'acosten

Ara el cel s'enrogia

de venjança i d'amor:

pensava en les sabates que embrutaran l'alfombra.

Pantalons llargs

Campaneta daurada del meu carret de fira,

cavallet de cartró de mig pam, tot pintat;

havem caminat tant pels camins sense ira

que ara ens cal reposar i agrair nostre fat.

Ja no tornaré més fent osque! osque! corrent

a carregar amb palets el teu quadrant de fusta.

Campaneta daurada, tu em sabies content.

Ara em mena la gent i tothora tinc justa

i sóc infant encara, i no puc fer-ne esment.

Cavallet de cartró, tu em sabies la joia:

si ara jugués a córrer, què diria la gent...

Trobaran molt millor que estimi alguna noia

tant si és bella com no -cavallet tot pintat,

campaneta daurada-, i que us deixi al terrat.

De dalt de tot del cel

De dalt de tot del cel

els poblets en la nit semblen brasers encesos

I perquè entra la vetlla brillen més els estels

s'acosten a la terra i s'escalfen les mans

i el cos

i els peus

I li ofrenen la Osa com un panell de flors:

Entremig la rosada

els dematins les cullen els pastors

Res no és mesquí

Res no és mesquí

ni cap hora és isarda,

ni és fosca la ventura de la nit.

I la rosada és clara

que el sol surt i s'ullprèn

i té delit del bany:

que s'emmiralla el llit de tota cosa feta.

Res no és mesquí,

i tot ric com el vi i la galta colrada.

I l'onada del mar sempre riu,

Primavera d'hivern - Primavera d'istiu.

I tot és Primavera:

i tota fulla verda eternament.

Res no és mesquí,

perquè els dies no passen;

i no arriba la mort ni si l'heu demanada.

I si l'heu demanada us dissimula un clot

perquè per tornar a néixer necessiteu morir.

I no som mai un plor

sinó un somriure fi

que es dispersa com grills de taronja.

Res no és mesquí,

perquè la cançó canta en cada bri de cosa.

- Avui, demà i ahir

s'esfullarà una rosa:

i a la verge més jove li vindrà llet al pit.

Dónem la mà

Dónem la mà que anirem per la riba

ben a la vora del mar

bategant,

tindrem la mida de totes les coses

només en dir-nos que ens seguim amant.

Les barques llunyes i les de sorra

pendran un aire fidel i discret,

no ens miraran;

miraran noves rutes

amb l'esguard lent del copsador distret.

Dónem la mà i arrecera la galta

sobre el meu pit, i no temis ningú.

I les palmeres ens donaran ombra.

I les gavines sota el sol que lluu

ens portaran la salabror que amara,

a l'amor, tota cosa prop del mar:

i jo, aleshores, besaré ta galta;

i la besada ens durà el joc d'amar.

Dónem la mà que anirem per la riba

ben a la vora del mar

bategant,

tindrem la mida de totes les coses

només en dir-nos que ens seguim amant.

Poema sense acabar

Quin doll d'aigua a la font

ara que és vespre,

i la lluna s'afanya a pujar la carena!

I ronda el ca fidel a la serena

perquè al seu amo capriciós i destre,

plau-li besar l'amada sota la lluna al vol

en el porxo del barri de la masia quieta

adormida pels grills,

missenyors de la cleda i dels pins.

Quin doll d'aigua a la font

ara que és vespre

i el vent també és a joc.

I els romanins només, desperts escolten,

perquè demà al matí puguin parlar d'amors

amb les farigoleres fins l'hora de la sesta,

que és quan reposa el pou.

I canten les cigales esguardant la ginesta,

i ells agafen el son.

Damunt mon vaixell

Damunt mon vaixell

l'arc de Sant Martí

com un gran cinyell,

Totes les sirenes

engronxant-se en ell.

Si jo em llevava de bon matí

Si jo em llevava de bon matí

el sol encara a pleret s'hi arronsava;

tresca que tresca,si feia camí

a cada pas un fanal s'apagava.

La marmanyera em venia al costat

a altra banda, plena la faldada

el marxapeu ja semblava un mercat.

I era tot fresc, d'un alè de rosada.

Adhuc la boira em desvetlla els sentits,

que era tan dolça perquè s'aclaria.

Al plat de nata afinava els seus dits

el xavalet, llepoleig del bon dia.

La peixatera duia el cove al cap

i el peix saltava, pres dins la falzia.

L'obrer passava i li deia qui sap;

jo he entès només que nomia Maria.

Maria avança com la daina al vol:

al carretó de cafè amb llet s'atura;

reprèn la marxa, que el treball no dol

i els ulls li brillen, que sembla una fura.

Com sap estendre els diaris primers

aquest bon home, a mida que arriben:

diria l'u ço que diria el terç,

i l'u voldrien, que els altres no priven.

Als molls les dèries retornen al joc

i a mi em plau força passar per la riba;

el sol ja mostra sa llengua de foc

quan l'esquellot fa descobrir l'estiba

Igual els carros; desvetllen el cor.

I la ciutat es desemperesia.

Ara sentia una mica d'amor:

goig de llevar-me matí cada dia

Sense el ressò d'un dring

Sense el ressò del dring i el brill de l'or malvat

voldria anar pel món

com el món no en té cura:

que trobés pel camí la noia jove i bruna

i la pogués besar,

-l'altra després de l'una-

abans una tonada i després un bell cant;

que en arribar al lloc on m'abrusés la set

trobés el càntir fresc

i amb el càntir l'abraç de la més joguinera;

i que en pujar trescant per la nova drecera

encara em fes adéu:

i jo li llançaria un gessamí per festa

per si no ens vèiem més:

-que encara que besés a un altre caminant,

pogués jo anar pel món

sense el ressò del dring i el brill malvat de l'or.

L'enamorat li deia

Penyora d'amor, penyora.

Si tu em besaves, amor,

jo et donaria una rosa.

No fóra mesquí de res,

penyora d'amor, penyora:

- o bé et tornaria el bes

o et donaria una taronja,

una ametlla

o bé l'esqueix

d'una clavellina nova.

No fóra mesquí de res

penyora d'amor, penyora;

- o la flor del cirerer

o el llesamí

o bé la lluerna

que hagués pogut descobrir

la nostra abraçada estreta.

No fóra mesquí de res,

penyora d'amor, penyora:

jo em donaria teu

i tu et donaries tota.

Si tu em besaves, amor,

jo et donaria una rosa.

FLOR D'AMETLLER

pètal de galta

-quin toc que té

pètal de galta de noia en rosa

aquella noia que hom veu del tren

tota senzilla de tan cofoia

si no és l'enginy caçador d'aloses

-ningú ho atina ara al gener-

o bé una estesa de roba nova

que es fes la núvia

pel maig que ve

o be una sina

tot de xuclets.

BITLLET DE QUINZE

l'autòmnibus

correcte

ara acull al nadó amb la dida que el porta

el nadó és més petit que la mamella d'ella

més petit i més bru:

-tot ell sembla una O

de joguina que riu

(la mare deu ser prima

-bella com un obsequi!)

a dintre de l'autòmnibus el nadó té olor de la llet matonada

jo penso en aquell temps

que anant a cercar pa

em menjava la torna si era coca ensucrada

vet aquí que -altre temps-

jo també era un nadó

de cop me feia gran

i em duien al fotògraf

-recordeu el retrat on sóc dalt de cavall

un cavall arrogant

alt i net

de cartró:

i era com al cartell de l'Obiols-

aquell que diu:

JA SOU

DE L'ASSOCIACIÓ PROTECTORA

DE L'ENSENYANÇA CATALANA?

vet aquí que la dida

en amagar-se el pit

ha regada la cara a un senyor de l'autòmnibus

semblava aquelles fulles escurades de nata

Quin Dia Clar

Quin dia clar que el cor s'esvera:

ha dit l'abril missa primera

i el sol és dolç i l'arbre riu.

Tu et fas la roba per l'estiu:

color verd-poma és el setí

mes la bruseta blau-marí.

Quin dia clar

i és suau el vent.

Fa bona mina tot jovent.

I cada noia, com adés

per Primavera té promés

- si no en tenia no és defès.

Ara comença la cançó

i la tenora afina el to:

tu et fas la roba per l'estiu

- color taronja un cosset viu.

MESTER D'AMOR

Si en saps el pler no estalviïs el bes

que el goig d'amar no comporta mesura.

Deixa't besar, i tu besa després

que és sempre als llavis que l'amor perdura.

No besis, no, com l'esclau i el creient,

mes com vianant a la font regalada.

Deixa't besar -sacrifici fervent-

com més roent més fidel la besada.

¿Què hauries fet si mories abans

sense altre fruit que l'oreig en ta galta?

Deixa't besar, i en el pit, a les mans,

amant o amada -la copa ben alta.

Quan besis, beu, curi el beire el temor:

besa en el coll, la més bella contrada.

Deixa't besar

i si et quedava enyor,

besa de nou, que la vida és comptada.

Si jo fos pescador

Si jo fos pescador pescaria l'aurora,

si jo fos caçador atraparia el sol;

si fos lladre d'amor m'obririen les portes,

si fos bandit millor

que vindria tot sol:

els carcellers del món no em sabrien mai l'ombra,

si fos lladre i bandit no em sabrien el vol.

Si tingués un vaixell m'enduria les noies,

si volien tornar deixarien llurs cors:

i en faria fanals

per a prendre'n de nous.

PAISATGE

Ara a les nits al Pirineu

sembla nevar de tanta lluna

-és cert que als pics hi ha encara neu

i és cert també que ho fa la pruna

tota florida que ara es veu.

Sembla quieta i va brunzent

tota empolvada de fortuna,

mira's a l'aigua d'un torrent

i es veu ben blanca

però és bruna

que els roquissers senten turment.

Diu la granota el seu cant ronc

-cant a la molsa i a la runa-

i sembla un home cada tronc,

fidels soldats que té la lluna:

soldats que amaga el núvol bronc.

Cada filera és un camí,

llances esteses una a una;

si el núvol bronc passa per 'quí

cada filera pren tot d'una

l'aire d'emprendre un nou destí.

Clara, rodona, pas rabent

el Pirineu sembla una duna

perquè la lluna es dóna al vent.

-Em plau l'amada com la lluna

en aquesta hora en que re es sent.

Llegenda

Ran mateix del camí

hi ha una cripta tot d'heura

i una Verge tan bella

tan bella

que no sembla del cel,

sinó de pagania

—però els pagesos li diuen Maria.

Els matins que fa sol

ran mateix del camí hi aparien la cleda,

el xaval s'hi ajaça i beu vi

i la Verge se'l mira i l'advera:

—mai s'ha dit que un moltó fos ferit.

A les tardes de pluja i fred

és tan sola la cripta que la Verge s'hi glaça—

no se sap qui la llàntia li encén

però el cremell de tan viu l'amanyaga,

i no deixa d'anar-hi la garsa.

Més si en feia aquest vespre de vent!

Pel camí no s'hi veia ni un' ànima

i la llàntia es moria rabent:

—dues cuques de llum s'enfilaven

i encenien la llàntia altre-temps.

LA CASA QUE VULL

La casa que vull,

que la mar la vegi

i uns arbres amb fruit

que me la festegin.

Que hi dugui un camí

lluent de rosada,

no molt lluny dels pins

que la pluja amainen.

Per si em cal repòs

que la lluna hi vingui;

i quan surti el sol

que el bon dia em digui.

Que al temps de l'estiu

níui l'oreneta

al blanc de calç ric

del porxo amb abelles.

Oint la cançó

del pagès que cava;

amb la salabror

de la marinada.

Que es guaiti ciutat

des de la finestra,

i es sentin els clams

de guerra o de festa:

per ser-hi tot prest

si arriba una gesta.

Pregària

Quin plan teniu, Senyor,

que feu que hom cregui en Vós

en el dolor només?

Jo us oblido el favor,

pobre mesquí que sóc,

per un bocí de pler.

Si em rabejo en el son

i odio el desconsol

i amo l'oblit pervers,

Vós així m'haveu fet!

Quin plan teniu, Senyor,

si us dec dolor i pler?

PERQUÈ HAS VINGUT

Perquè has vingut han florit els lilàs

i han dit llur joia

envejosa

a les roses:

mireu la noia que us guanya l'esclat,

bella i pubilla, i és bruna de rostre.

De tant que és jove enamora el seu pas

-qui no la sap quan la veu s'enamora.

Perquè has vingut jo ara torno a estimar:

Diré el teu nom

i el cantarà l'alosa.

Perquè és alta i esvelta

Perquè és alta i esvelta

tota es sap estremir.

Si els cabells li penjaven

com el fruit del raïm

pels clotets de la sina

s'hi perdien gotims!

—Més avall si arribaven

floria l'omelic.

Collita de fruits

ulls clucs

l'amor

sap que la vida sempre és una festa

una cançó

Déu se l'estima com la llàntia encesa

ulls clucs

l'amor

Déu li manava que es lligués la bena

passava jo

i ara es venjava fent que fossis meva:

xiula i feineja

fa ta cambreta

Tanca

L'altra banda de la serra

té un encís que no he dit mai

-per la joia que m'espera

cada pi em dona la mà.

NOCTURN PER A ACORDIÓ

A Josep Aragay

Heus aquí: jo he guardat fusta al moll.

(Vosaltres no sabeu

què és

guardar fusta al moll:

però jo he vist la pluja

a barrals

sobre els bots,

i dessota els taulons arraulir-se el preu fet de l'angoixa:

sota els flandes

i els melis,

sota els cedres sagrats.

Quan els mossos d'esquadra espiaven la nit

i la volta del cel era una foradada

sense llums als vagons:

i he fet un foc d'estelles dins la gola del llop.

Vosaltres no sabeu

què és

guardar fusta al moll:

però totes les mans de tots els trinxeraires

com una fandola

feien un jurament al redós del meu foc.

I era com un miracle

que estirava les mans que eren balbes.

I en la boira es perdia el trepig.

Vosaltres no sabeu

què és

guardar fusta al moll.

Ni sabeu l'oració dels fanals dels vaixells

-que són de tants colors

com la mar sota el sol:

que no li calen veles.

MINVANT

La lluna vídua alegre

per no dir que ha perduda la nit

s'ha quedat passejant fins migdia

- mig partida però

que un ocell li somreia -

i tan pàl·lida i trista

que ensenyava el neguit

i una son que la colga d'un fil

d'un fil prim

que amb el sol es desfeia.

L’OFICI QUE MÉS M’AGRADA

A Jordi López-Batllori

Hi ha oficis que són bons perquè són de bon viure,

mireu l’ésser fuster:

-serra que serraràs

i els taulons fan a miques,

i de cada suada deu finestres ja han tret.

Gronxada d’encenalls, et munten una taula;

si ho vols, d’una nouera te’n faran un cobert.

I caminen de pla-

damunt les serradures de color de mantega.

I els manyans oh, els manyans!

De picar mai no es cansen:

pica que picaràs i s’embruten els dits;

però fan unes reixes i uns balcons que m’encanten

i els galls de les teulades

que vigilen de nits.

I són homes cepats

com els qui més treballin.

¿I al dic? Oh, els calafats!

Tot el Port se n’enjoia

car piquen amb ressò

i es diu si neix un peix a cada cop que donen

-un peix cua daurada, blau d’escata pertot.

Penjats de la coberta, tot el vaixell enronden:

veiéssiu les gavines

com els duen claror.

I encara hi ha un ofici

que és ofici de festa el pintor de parets:

si no canten abans, no et fan una sanefa,

si la cançó és molt bella deixen el pis més fresc:

un pis que hom veu al sostre

que el feien i cantaven:

tots porten bata llarga

de colors a pleret.

I encara més

si us deia l’ofici de paleta:

de paleta que en sap

i basteix aixoplucs.

El mateix fan un porxo com una xemeneia

-si ho volen

sense escales

pugen al capdamunt;

fan també balconades que hom veu la mar de lluny

-els finestrals que esguarden tota la serralada,

i els capitells

i els sòcols

i les voltes de punt...

Van en cos de camisa com gent desenfeinada!

Oh, les cases que aixequen d’un tancar i obrir d’ulls!

PROVERBI

Així la rosa enduta pel torrent,

així l’espurna de mimosa al vent,

la teva vida, sota el firmament.

Amiga

Amiga, la vida

és una cançó;

jo canto ta sina

arqueret d'amor

El bell assoliment

a Na Teresa Carner

He conegut l'amic en el temps de l'angoixa

i d'això el goig que en ve.

No he conegut l'amiga:

he conegut l'esposa, que és florir de roser.

La mare he coneguda, qui fent randa de penes

ens ha aconseguit grans;

i un lleu record del pare

qui-cercant, viatger, la Fortuna- em deixava en tresor un germà

Darrerament, encara, un tros de mi mateix, o meravella!

com jo d'altri só un tros:

la joliua filleta,

a qui amb cançons adormo, i amb deures vetllo el son.

Cançó de l'amor efímer

O bella inconeguda passatgera del tram

qui tens un posat rosa i un esguard ple de sol;

que mostres una sina cobertora del dol

i et vesteixes, discreta, la bruseta d'estam.

O bella inconeguda que ets menuda i audaç

i que sense companya t'arrisques a la platja

i no tems l'escomesa del fillol qui s'assatja

al domeny de les ones i te'n prega el teu braç.

O bella inconeguda que en sentir la malícia

de les ullades frèvoles, tota t'has commogut...

tancades les oïdes a mots que el vent s'ha endut,

boi sospirant potser pel goig d'una carícia.

O bella inconeguda, del tram t'he vist baixar

i avui t'he somiada i et somiaré demà.

TOT L'ENYOR DE DEMÀ

A Marià Manent

Ara que estic al llit

malalt,

estic força content.

-Demà m'aixecaré potser,

i heus aquí el que m'espera:

Unes places lluentes de claror,

i unes tanques amb flors

sota el sol,

sota la lluna al vespre;

i la noia que porta la llet

que té un capet lleuger

i duu un davantalet

amb unes vores fetes de puntes de coixí,

i una riall fresca.

I encara aquell vailet que cridarà el diari,

i qui puja als tramvies

i els baixa

tot corrent.

I el carter

que si passa i no em deixa cap lletra m'angoixa

perquè no sé el secret

de les altres que porta.

I també l'aeroplà

que em fa aixecar el cap

el mateix que em cridés una veu d'un terrat.

I les dones del barri

matineres

qui travessen de pressa en direcció al mercat

amb sengles cistells grocs,

i retornen

que sobreïxen les cols,

i a vegades la carn,

i d'un altre cireres vermelles.

I després l'adroguer,

que treu la torradora del cafè

i comença a rodar la maneta,

i qui crida les noies

i els hi diu: -Ja ho té tot?

I les noies somriuen

amb un somriure clar,

que és el baume que surt de l'esfera que ell volta.

I tota la quitxalla del veïnat

qui mourà tanta fressa perquè serà dijous

i no anirà a l'escola.

I els cavalls assenyats

i els carreters dormits

sota la vela en punxa

que dansa en el seguit de les roderes.

I el vi que de tants dies no he begut.

I el pa,

posat a taula.

I l'escudella rossa,

fumejant.

I vosaltres amics,

perquè em vindreu a veure

i ens mirarem feliços.

Tot això bé m'espera

si m'aixeco

demà.

Si no em puc aixecar

mai més,

heus aquí el que m'espera:

-Vosaltres restareu,

per veure el bo que és tot:

i la Vida

i la Mort.

- 37 -

Table of Contents

I

Encara el tram

Vibracions

NADAL

VESPREJA I NEVA

Pantalons llargs

De dalt de tot del cel

Res no és mesquí

Dónem la mà

Sense nom

Poema sense acabar

Damunt mon vaixell

Si jo em llevava de bon matí

Sense el ressò d'un dring

L'enamorat li deia

FLOR D'AMETLLER

BITLLET DE QUINZE

Quin Dia Clar

MESTER D'AMOR

Si jo fos pescador

PAISATGE

Llegenda

LA CASA QUE VULL

Pregària

PERQUÈ HAS VINGUT

Perquè és alta i esvelta

Collita de fruits

Tanca

NOCTURN PER A ACORDIÓ

MINVANT

L’OFICI QUE MÉS M’AGRADA

PROVERBI

Amiga

El bell assoliment

Cançó de l'amor efímer