Joan Maragall

1. Joan Maragall

2. El mar i la muntanya

1. VISTES AL MAR

2. SEGUIT DE LES VISTES AL MAR

3. Pirinenques

4. RETORN

5. LES MUNTANYES

6. Goigs de la Mare de Déu de Núria

3. La natura i el quotidià

1. LA FAGEDA D'EN JORDÀ

2. SOL, SOLET

3. LA VACA CEGA

4. ENDREÇA

5. Romanza sens paraules

6. L'AMETLLER

7. FULLS DE DIETARI

8. DIUMENGE

9. Lo Diví en el dijous Sant

10. ELS NÚVOLS DE NADAL

11. FRAGMENT NADAL

4. Poemes espirituals

1. L'ODA INFINITA

2. EXCELSIOR

3. CANT ESPIRITUAL

5. EL COMTE ARNAU,

1. FRAGMENTS

El mar i la muntanya

VISTES AL MAR

III

El cel ben serè

torna el mar més blau,

d'un blau que enamora

al migdia clar:

entre els pins me'l miro...

Dues coses hi ha

que el mirar-les juntes

me fa el cor més gran:

la verdor dels pins,

la blavor del mar.

IV

El vent se desferma

i tot el mar canta.

Mar brava, mar verda, mar escumejanta!

L'onada s'adreça,

venint s'ageganta,

avença i s'acosta

callada que espanta.

L'escuma enlluerna,

el sol l'abrillanta,

l'onada l'esberla

i cau ressonanta.

Mar brava, mar verda, mar escumejanta!

V

Una a una, com verges a la dansa,

entren lliscant les barques en el mar;

s'obre la vela com una ala al sol,

i per camins que només ells veuen

s'allunyen mar endintre...

Oh cel blau! Oh mar blau, platja deserta,

groga de sol! De prop el mar te canta,

mentres tu esperes el retorn magnífic,

a sol ponent, de la primera barca,

que sortirà el mar tota olorosa.

SEGUIT DE LES VISTES AL MAR

I

La ginesta altra vegada!

La ginesta amb tanta olor!

És la meva enamorada

que ve al temps de la calor.

Per a fer-li una abraçada

he pujat dalt del serrat:

de la primera besada

m'ha deixat tot perfumat.

Feia un vent que enarborava,

feia un sol molt resplendent:

la ginesta es regirava

furiosa al sol rient.

Jo la prenc per la cintura:

l'estisora va en renou

desflorant tanta hermosura,

fins que el cor me n'ha dit prou.

Amb un vímet que creixia

innocent a vora seu

he lligat la dolça aimia

ben estreta en un pom breu.

Quan l'he tinguda lligada

m'he girat al mar, de cara,

que brillava com cristall;

he aixecat el pom enlaire

i he arrencata a córrer avall.

II

La mar estava alegre, aquest migdia:

tota era brill i crit i flor d'escuma,

perquè feia molt sol i el vent corria.

Al lluny se veia un gran mantell de bruma.

Damunt les ones, amb les veles dretes,

les barques hi brincaven com cabretes.

III

Flameja al sol ponent l'estol de veles

en el llunyà confí del cel i l'aigua.

La mar, inquieta, com un pit sospira

en la platja reclosa i solitària.

D'on pot venir la inquietud de l'ona?

Ni un núvol en el cel... ni un alè d'aire...

D'on pot venir la inquietud de l'ona?

Misteri de la mar! L'hora és ben dolça.

Flameja, al sol ponent, l'estol de veles.

Pirinenques

Ben ajagut a terra...

Ben ajagut a terra, com me plau

el veure davant meu en costa suau

un prat ben verd sota d’un cel ben blau;

I en les albes de la gran bellugadissa

de les fulles d’acer que el vent eriça

amb tants reflects de llum enlluernadissa.

I el sol estès pertot.

I el rec com cau

escumejant avall la costa suau

del prat ben verd sota del cel ben blau.

Tots els membres caiguts, tot jo per terra,

buidat de tota froça i sens desig,

la pensa a poc a poc se’m desaferra...

I em vaig trobant tan bé en allà entremig,

i em va invadint com una immensa pau,

i vaig sent un tros més del prat suau

ben verd, ben verd sota d’un cel ben blau.

RETORN

I

Oh Pirineu! En tes profondes gorges,

fill de la plana, m'he sentit com pres,

i amb l'esguard demanava al cel altíssimn

amplària i vent.

Pujava per tes costes gegantines

on blanquegen les cascades

i negregen els avets;

on la flor de la muntanya

perfuymava el meu gran enyorament...

La llibertat dels cims, no l'assolia

restava a vora d'ells.

II

En alta solitud s'està pels cingles

el blau estany immòbil,

mirant-se al Vignemale, que li mostra

sa faldada de neu;

jo a l'hora del capvespre hi arribava

i a prop de l'aigua quieta

m'asseia tristament.

LES MUNTANYES

A l'hora que el sol se pon,

bevent al raig de la font,

he assaborit els secrets

de la terra misteriosa.

Part de dins de la canal

he vist l'aigua virginal

venir del fosc naixement

a regalar-me la boca,

i m'entrava pit endins...

I amb els seus clars regalims

penetrava-m'hi ensems

una saviesa dolça.

Quan m'he adreçat i he mirat,

la muntanya, el bosc i el prat

me semblaven altrament:

tot semblava una altra cosa.

Al damunt del bell morir

començava a resplendir

pels celatges carminencs

el blanc quart de lluna nova.

Tot semblava un món en flor

i l'ànima n'era jo.

Jo l'ànima flairosa de la prada

que es delia en florir i ser dallada.

Jo l'ànima pacífica del ramat,

esquellejant pel bac mig amagat.

Jo l'ànima del bosc que fa remor

com el mar, que és tan lluny en l'horitzó.

I l'ànima del saule jo era encara

que dóna a tota font son ombra clara.

Jo de la timba l'ànima profonda

on la boira s'aixeca i es deixonda.

I l'ànima inquieta del torrent

que crida en la cascada resplendent.

Jo era l'ànima blava de l'estany

que guaita el viatger amb ull estrany.

Jo l'ànima del vent que tot ho mou

i la humil de la flor quan se desclou.

Jo era l'altitud de la carena...

Els núvols m'estimaven llargament,

i al llarg amor de l'ennuvolament

congriava's mon ànima serena.

Sentia la delícia de les fonts

nàixer en mon si, regal de les congestes;

i en l'ampla quietud dels horitzons

hi sentia el repòs de les tempestes.

I quan el cel s'obria al meu entorn

i reia el sol en ma verdosa plana,

les gents, al lluny, restaven tot el jorn

contemplant ma bellesa sobirana.

Però jo, tota plena de l'anhel

agitador del mar i les muntanyes

fortament m'adreçava per dur al cel

tot lo de mos costats i mes entranyes.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

A l'hora que el sol se pon,

bevent al raig de la font,

he assaborit els secrets

de la terra misteriosa.

Goigs de la Mare de Déu de Núria

Verge de la vall de Núria

voltada de soledats,

que immòbil en la foscúria

i en vostres vestits daurats

oïu l’eterna cantúria

del vent i les tempestats,

Verge de la vall de Núria,

a vos vénen les ciutats.

Vers Vos avancen incertes

per les altes quietuds

i els camins desconeguts

de les grans serres desertes.

Troben rius que naixent van

en els regnes dels pastors,

i remats esquellejant

lentament pasturadors.

Van pels cims celestials

sobre les muntanyes nues...

les congestes brillen crues

amb blancures immortals.

Van per augustes carenes

on del buit amb els afanys

troben, abocant-s’hi a penes,

al fons de les valls serenes

les mirades blavoses dels estanys.

I del vent sota la fúria

menyspreuador dels sentits,

amb els sentits desmaiats,

se’n baixen a la foscúria

de la vostra vall de Núria

voltada de soletats.

Aquí ens teniu, Verge tosca,

vagament cercant redós

en el clos misteriós

de vostra capella fosca.

Cau la nit per tot arreu...

nostre cor torna’s psalteri

pressentint el sant misteri

tremolós de vostra veu.

Per què ens mireu, Verge Santa,

amb aquests ulls tan oberts?

Doneu-nos l’esgarrifança

dels vells miracles complerts!

Castigueu nostre sentit

amb tant d’oblidades febres!

Deu anima a les tenebres!

Deu-nos la fe de la nit!...

Que demà, quan sorti el sol,

tornarem a prendre el vol

per les serres encantades,

i els camins de les cascades

seguirem de sol a sol...

Les cascades que s’estan

allà lluny, canta que canta,

tot trenant i destrenant

llur blancura ressonanta

sobre el negre mur gegant.

Copsats per negres alçàries,

eixordats de la remor,

anirem avall com l’aigua

per les goles solitàries

plenes d’abims i fredor.

Quan a l’última portella

tot el cel s’eixamplarà,

amb alegria novella

veurem la plana més bella

i la verdor que s’hi fa.

A l’hivern, quan neva i plou,

i la ciutat es remou

brillant d’insomnis i fúria,

nostres úlls enlluernats

veuran, allà en la foscúris,

la inmòbil Verge de Núria

voltada de soletats.

La natura i el quotidià

LA FAGEDA D'EN JORDÀ

Saps on és la fageda d'en Jordà?

Si vas pels volts d'Olot, amunt del pla,

trobaràs un indret verd i profond

com mai cap més n'hagis trobat al món:

un verd com d'aigua endins, profond i clar;

el verd de la fageda d'en Jordà.

El caminant, quan entra en aquest lloc,

comença a caminar-hi a poc a poc;

compta els seus passos en la gran quietud:

s'atura, i no sent res, i està perdut.

Li agafa un dolç oblit de tot lo món

en el silenci d'aquell lloc profond,

i no pensa en sortir, o hi pensa en va:

és pres de la fageda d'en Jordà,

presoner del silenci i la verdor.

Oh companyia! Oh deslliurant presó!

SOL, SOLET

Quan jo era petit

vivia arraulit

en un carrer negre.

El mur hi era humit,

pro el sol hi era alegre.

Per lla a Sant Josep

el bon sol, solet,

lliscava i lluïa

pel carreró estret.

I en mon cos neulit

llavors jo sentia

una esgarrifança

de goig i alegria.

LA VACA CEGA

Topant de cap en una i altra soca,

avançant d'esma pel camí de l'aigua,

se'n ve la vaca tota sola. És cega.

D'un cop de roc llançat amb mala traça

el vailet va buidar-li un ull, i en l'altre

se li ha posat un tel. La vaca és cega.

Ve a abeurar-se a la font com ans solia;

mes no amb el ferm posat d'altres vegades

ni amb ses companyes, no: ve tota sola.

Ses companyes, pels cingles, per les comes,

pel silenci dels prats i en la ribera,

fan dringar l'esquellot mentre pasturen

l'herba fresca a l'atzar... Ella cauria.

Topa de morro en l'esmolada pica

i recula afrontada... Però torna

i abaixa el cap a l'aigua i beu calmosa.

Beu poc, sens gaire set... Després aixeca

al cel, enorme, l'embanyada testa

amb un gran gesto tràgic; parpelleja

damunt les mortes nines, i se'n torna

orfe de llum, sota del sol que crema,

vacil.lant pels camins inoblidables,

brandant llànguidament la llarga cua.

ENDREÇA

Senyor! Deu consol a qui plora

i torneu-li el plo' a qui no pot plorar,

i doneu-li pau a l'ànima inquieta

perquè us sàpiga esperar.

Romanza sens paraules

En la pica de la font

neda una rosa vermella;

acotada al raig del broc,

hi veu una joveneta;

per la barba i coll avall

li regala l'aigua fresca;

els germanets més petits

riu que riu de la mullena;

ella riu i beu ensems

i al capdavall s'ennuega...

Tots se posen a xisclar,

s'esvaloten i s'alegren,

i el més petitet de tots,

en bressol dins la caseta, al sentir aquell borgit

tot nuet riu i perneja

i es posa a cantar tot sol

una romanza sens lletra.

L'AMETLLER

A mig aire de la serra

veig un ametller florit.

Déu te guard, bandera blanca,

dies ha que t'he delit!

Ets la pau que s'anuncia

entre el sol, núvols i vents...

No ets encara el millor temps

pro en tens tota l'alegria.

FULLS DE DIETARI

23 gener :

Avui, per la primera i dolça volta,

m'ha sorprès la blancor dels ametllers

treient el cap per sobre els recers

de l'hort blanc de les monges caputxines:

semblaven esfereïts

de sentir-se tan florit

tots sols entre les boirines.

6 febrer :

Avui semblaven valents

i semblava que cantaven

afrontant a tots els vents

i a les neus que els vents portaven.

Sota les neus imminents

cantaven de l'alegria

d'haver florit innocents

abans de l'hora i del dia:

des del fons dels jorns vinents,

plorant, la Primavera els beneïa.

15 febrer :

Avui ha caigut neu damunt les flors

i damunt de les coses primerenques:

un matí de blancor que el sol ha fos.

A migdia poncelles vermellenques

han tret el cap florit entre la neu

i han resplendit en mig de la blancura:

als ametllers han dat gràcies a Déu

agitant llur rosada vestidura.

DIUMENGE

Qui no tinga en la finestra

dos testos de flors germans,

un aucell dins una gàbia

i un cor ben enamorat,

no sap lo que és benaurança

ni podrà saber-ho mai.

I a fe us dic que és bella cosa

el diumenge, al desvetlla’s,

veure en les flors la rosada,

sentir l’aucell refilar

i, per gaudir-lo amb l’aimia,

un jorn de festa al davant:

amb l’aimia que us espera

abocada al finestral

amb el vestit dels diumenges

que és aquell de colors clars.

Lo Diví en el dijous Sant

En Memoria D'un Amic

Avui he sentit lo Diví

en el camp, en el vent i en les plantes,

i en la majestat -de les pedres santes

que s'alcen en temple -al mig del camí.

Avui he sentit -que dura la vida

més enllà dels còs -i dels seus sentits:

he vist un vellet -am cara entendrida

i alegres infants -de sobte entristits.

He vist uns guerrers -armats punta en blanc

davant d'un anyell -rendir les espases,

he sentit les brases

de l'Amor Diví -en el Dijous Sant.

ELS NÚVOLS DE NADAL

Els núvols de Nadal no sé què tenen

que són manyacs: no posen

gens de malícia al cel:

pel blau puríssim dolçament s'estenen,

a la llum de la posta suaus s'encenen

i de nit deixen veure algun estel.

És una de les coses més alegres

veure entre núvols els estels brillar.

Tenebres de Nadal, no sou tenebres;

més hi veig en vosaltres

que no en el dia clar.

Ai, nit que vas passant silenciosa;

ai, núvols blancs que pels estels passeu;

ai, llum que no ets enlloc misteriosa;

ai, portal de Betlem, que ets tot arreu!

Quan me vulgueu donar més alegria

parleu-me dels Nadals ennuvolats,

i em veureu com infant que somnia,

que riu a lo que veu amb els ulls aclucats.

FRAGMENT NADAL

Caieu, fulles; caieu, fulles,

que ja s'acosta Nadal.

En les nits de desembre -tan llargues!-

els pastors s'estan sols entre el vent,

contemplant la foscor de la terra...

I en el cel hi ha l'estrella d'Orient.

En les nits de desembre -tan llargues!-

entre el vent i invisibles remors,

que n'hi caben de vols d'àngel

en els sòmits dels pastors!

Van els àngels per la terra

i pel cel les resplendors.

Prova el fred de fer-se etern,

la tenebra també ho prova,

pro al cor de la nit d'hivern

se bada la Bona Nova;

i al punt de la mitjanit

tot aucell ha refilat,

i tota l'herba ha florit,

Oh, Jesús de ma infantesa!

Oh, petit Nostre Senyor!

Bon Jesuset de les panses i figues

i nous i olives i mel i mató!

Qué alegre es torna la nit de desembre!

Quina alegría de cants i pastors!

Tot timbaieja, tot cascavelleja!

tot se trontolla al vaivé d'un bressol ...

«Qué n'hi darem an el Noi de la Mare?

qué n'hi darem que li sápiga bó?»

Añ davant del vostre altar

jo veig els fidels pregar

amb les boques rialleres,

perquè us deuen demanar

cosetes gracioses i lleugeres

com un nen les sol donar.

Com el demanar-ne esqueia

als pastors en l'establia,

que fins la Verge Maria

en mig reia!

Poemes espirituals

L'ODA INFINITA

Tinc una oda començada

que no puc acabar mai;

dia i nit me l'ha dictada

tot quant canta en la ventada,

tot quant brilla per l'espai.

Va entonar-la ma infantesa

entre ensomnis d'amor pur;

decaiguda i mig malmesa,

joventut me l'ha represa

amb compàs molt més segur.

De seguida, amb veu més forta,

m'han sigut dictats nous cants;

pro, cada any que el temps s'emporta,

veig una altra esparsa morta

i perduts els consonants.

Ja no sé com començava

ni sé com acabarà,

perquè tinc la pensa esclava

d'una força que s'esbrava

dictant-me-la sens parar.

I aixís sempre, a la ventura,

sens saber si lliga o no,

va enllaçant la mà insegura

crits de goig, planys d'amargura,

himnes d'alta adoració.

Sols desitjo, per ma glòria,

que, si algú aquesta oda sap,

al moment en què jo mòria,

me la diga de memòria

mot per mot, de cap a cap.

Me la diga a cau d'orella

esbrinant-me, fil per fil,

de la ignota meravella

que a la vida ens aparella

el teixit ferm i subtil

I sabré si en lo que penses,

-oh poeta extasiat!-

hi ha un ressò de les cadences

de l'aucell d'ales immenses

que nia en l'eternitat.

EXCELSIOR

Vigila, esperit, vigila;

no perdis mai el teu nord;

no et deixis dur a la tranquil.la

aigua mansa de cap port.

Gira, gira els ulls enlaire,

no miris les platges roïns,

dóna el front an el gran aire;

sempre, sempre mar endins.

Sempre amb les veles suspeses

del cel al mar transparent;

sempre entorn aigües esteses

que es moguin eternament.

Fuig-ne de la terra immoble;

fuig dels horitzons mesquins;

sempre al mar, al gran mar noble:

sempre, sempre mar endins.

Fora terres, fora platja;

oblida't de tot regrés;

no s'acaba el teu viatge;

no s'acabarà mai més.

CANT ESPIRITUAL

Si el món ja és tan formós, Senyor, si es mira

amb la pau vostra a dintre de l'ull nostre,

què més ens podeu dar en una altra vida?

Perxò estic tan gelós dels ulls, i el rostre,

i el cos que m'heu donat, Senyor, i el cor

que s'hi mou sempre... i temo tant la mort!

Amb quins altres sentits me'l fareu veure

aquest cel blau damunt de les muntanyes,

i el mar immens, i el sol que pertot brilla?

Deu-me en aquests sentits l'eterna pau

i no voldré més cel que aquest cel blau.

Aquell que a cap moment li digué "-Atura't"

sinó al mateix que li dugué la mort,

jo no l'entenc, Senyor, jo, que voldria

aturar a tants moments de cada dia

per fe'ls eterns a dintre del meu cor!...

O és que aquest "fer etern" és ja la mort?

Mes llavores, la vida, què seria?

Fóra, només, l'ombra del temps que passa,

i la il.lusió del lluny i del a prop,

i el compte de lo molt, i el poc, i el massa,

enganyador, perquè ja tot ho és tot?

Tant se val! Aquest món, sia

com sia,tan divers, tan extens, tan temporal:

aquesta terra, amb tot lo que s'hi cria,

és ma pàtria, Senyor: i no podria

ésser també una pàtria celestial?

Home só i és humana ma mesura

per tot quant puga creure i esperar:

si ma fe i ma esperança aquí s'atura,

me'n fareu una culpa més enllà?

Més enllà veig el cel i les estrelles,

i encara allí voldria ésser-hi hom:

si heu fet les coses a mos ulls tan belles,

si heu fet mos ulls i mos sentits per elles,

per què aclucà'ls cercant un altre com?

Si per mi com aquest no n'hi haurà cap!

Ja ho sé que sou, Senyor; pro on sou, qui ho sap?

Tot lo que veig se vos assembla en mi...

Deixeu-me creure, doncs, que sou aquí.

I quan vinga aquella hora de temença

en què s'acluquin aquests ulls humans,

obriu-me'n, Senyor, uns altres de més grans

per contemplar la vostra faç immensa.

Sia'm la mort una major naixença!

EL COMTE ARNAU,

FRAGMENTS

VI

Totes les veus de la terra

aclamen el comte Arnau

perquè de la fosca prova

ha sortit tan triomfant:

-"Fill de la terra, -fill de la terra,

comte l'Arnau,

ara demana, - ara demana:

què no podràs?

-Viure, viure, viure sempre:

no voldria morir mai;

ser com roure que s'arrela

i obre la copa en l'espai.

-Els roures riuen i viuen,

pro també compten els anys.

-Dons, vull ser la roca immòbil

entre sols i temporals.

-La roca viu sense viure,

que res la penetra mai.

-Doncs, la mar somovedora

que a tot s'obre i dóna pas.

-La mar s'està tota sola,

i tu vas acompanyat.

-Doncs, ser l'aire quan l'inflama

la llum del sol immortal.

-Pro l'aire ni el sol no estimen

ni senten l'eternitat.

-Doncs: ser home sobre-home,

ser la terra palpitant.

-Seràs roure, seràs penya,

seràs mar esvalotat,

seràs aire que s'ìnflama,

seràs astre rutilant,

seràs home sobre-home,

perquè en tens la voluntat.

Correràs per monts i planes,

per la terra, que és tan gran,

muntat en cavall de flames

que no se't cansarà mai.

El teu pas farà basarda

com el pas del temporal.

Totes les veus de la terra

cridaran al teu voltant.

Te diran ànima en pena

com si fossis condemnat."

[…]

L'ÀNIMA

Que és llarga l'eternitat!

Només fa mil anys que corre

el comte Arnau... i està cansat.

Que és llarga l'eternitat!

Totes les veus de la terra

se riuen del comte Arnau

perquè volta, volta, volta

bo i cercant son vell palau.

-Fill de la terra, -fill de la terra,

comte l'Arnau!

I ara què cerques? -I ara què cerques?

Ah! ah! ah! ah!

-Cerco mon ànima, -valga'm Déu val!

-I a on la cerques, -a on la cerques,

comte l'Arnau?

-A casa meva -dueu-m'hi, si us plau.

-Tu no tens casa, -tu no tens ànima:

tens un cavall,

corre que corre, -corre que corre!

Au! au! au! au!

Seràs arbre, seràs penya,

seràs mar esvalotat,

seràs aire que s'inflama,

seràs astre rutilant.

-Seré home sobrehome

perquè en tinc la voluntat!-

Ell vol esclafir la rialla,

fa un gran crit i arrenca un plor.

Al gran alarit que arrenca

tot plorant el comte Arnau,

totes les veus de la terra

se dispersen udolant.

El comte Arnau plora

i dins de son plor

ha trobat son ànima

que és una cançó.

[...]

25

Table of Contents

Joan Maragall

El mar i la muntanya

VISTES AL MAR

SEGUIT DE LES VISTES AL MAR

Pirinenques

RETORN

LES MUNTANYES

Goigs de la Mare de Déu de Núria

La natura i el quotidià

LA FAGEDA D'EN JORDÀ

SOL, SOLET

LA VACA CEGA

ENDREÇA

Romanza sens paraules

L'AMETLLER

FULLS DE DIETARI

DIUMENGE

Lo Diví en el dijous Sant

ELS NÚVOLS DE NADAL

FRAGMENT NADAL

Poemes espirituals

L'ODA INFINITA

EXCELSIOR

CANT ESPIRITUAL

EL COMTE ARNAU,

FRAGMENTS