Vinyoli

ALGÚ M’HA CRIDAT

Jo no sóc més que un arbre que s’allunyà del bosc,

cridat per una veu de mar fonda.

Sol, prop la mar, he consagrat les meves fulles als vents

de més enllà de la riba.

Ja les meves arrels no saben enfondir en la terra i servar-me,

i pel fullatge bec solitud.

És per això que vago sempre

sota el silenci de les constel·lacions

d’aquestes altes nits de fabulosa riquesa.

Però de cop s’il·luminen les nits

amb paraules com flames,

torna la veu, la veu, nocturna sempre, del mar,

cridant-me sols, cridant-me.

He posseït els camps, la brasa de la tarda,

mes ara sóc orella i pas insomnes.

VEU DEL PROMONTORI

He dit adéu al vespral conjur;

ara, en la nit, ull inquiet de far,

temptejo la foscor, voltat de mur.

Escolto sempre la remor del mar,

el vent que brunz llevant-me tot record;

sóc l'únic arbre en aquest lloc isard.

De les estrelles no voldré conhort;

crido callant amb braços espantats,

segur només del signe de la mort.

Venceu-me ja, segures tempestats.

HE CAMINAT FINS A ARRIBAR AL PROFUND

He caminat fins a arribar al profund

del bosc de la paraula, per on llisquen

les aigües de silenci; m’he banyat

en la secreta gorga, ressorgint

transfigurat en la forest de símbols.

Ara vago perdut a dues llums

pel sempre clos enigma de la terra,

morós, interrogant, i creix la set

d’un més enllà d’aquest silenci d’aigües.

SEGUIRÉ EL CAMÍ DE LES PARAULES

I seguiré el camí que les paraules

apareixent  em fressen, cap a quines

profunditats? Com pedres o com fletxes

posades  per senyal del caminant,

indici, no clarors, així m’apropen

cap al sentit; mes ara, quin silenci

d’entre dos mons acull una pregunta

que m’enriqueix? Oh veritable càntic!

EL RIU DE PEDRA

Que la roca dels ecos no conjuri

veus de record, que la secreta font

de l’èxtasi del vespre no m’aturi.

Només pregunto, però qui respon,

si m’he perdut en oblidats paratges,

cap a l’hivern, quan la claror ja es pon?

Tan sols la parla de cremats fullatges

i la ribera de cansat lament,

segur novembre de mortals missatges,

amb túmuls de silenci i pensament,

dreçats en el confí de la planura,

batuda per l’enigma ple de vent.

Damunt els camps estranyament madura

l’espessa, la feixuga veu dels morts

sota la pluja que amb dolor murmura.

Glaçada veu, entre els morats i els ors,

la veritat és la punyent resposta

que ve de terra, no de vells records.

Apagaré les flames de la posta,

m’endinsaré per la boirosa nit,

cauré, sement, ara que res no brosta.

Escolto el vent mirant de fit a fit

l’obscuritat, per on el riu de pedra

lúgubrement es plany del nostre oblit.

Sóc la llavor d’un invisible cedre

que pugna aprofundint la fosca, avar

del terrenal secret, o la tenebra

m’ofegarà? Tant sense llum de far

he penetrat en roques de desert,

que l’alta cresta reconeix el mar,

on tot es manifesta i és obert

com l’aire respirable; només cal

entrar-hi no fent peu i tot ofert.

Nedar en les vers aigües vol un salt

fora camí de somni i pensament,

vol foc, despullament i crua sal.

Ja nu, ja cec, em llanço en el corrent.

ERRANT A LA VENTURA

Errant a la ventura

pel vespre sinuós,

entre el foc i les ombres,

he posseït el cant.

Fill del foc i les ombres,

a recer de la nit,

el vent de la paraula

se m’ha tornat un arbre.

Abocat a les ombres,

arrelat en el buit,

la claror dels estels,

la quietud del vent,

fan tremolar totes les meves fulles.

BON PENSAMENT DEL VESPRE

Sóc una cleda en el serrat,

sota el vent de l'altura,

sóc el planell arran de l'espadat.

Quan el vespre madura,

que les boires aplega,

ja, pensament, doblega,

vençut, el cap, i les parpelles

cloent, fes-te pastura

de silenci d'estrelles.

ORFEU

Si de mi baxa lira

tanto pudiera el son...

Sempre de nit, confusament,

cremen els mots, neixen imatges;

maduren cels, aurores, platges,

tot es fa símbol transparent.

Dominaré somnis de vent,

pors de la nit, ones de febre,

amb aquest do: càntic vivent?

Dret en el cor de la tenebra,

sóc esperança, moviment

cap a la llum, veu que celebra.

INTERROGAR LES FLORS

Interrogar les flors

ofertes en silenci: calzes, corol·les de secret,

és un destí per a lliurar-hi

tota una vida. Si poguéssim,

fora del riu, insomnes, mantenir

fins a la mort una pregunta,

desmentiríem l’ombra.

Aigües amunt del vell torrent eixut,

cap al tombant d’aigües de roca,

no sents ara el compacte

fluir secret, immòbil, en silenci?

Els crits del verd s’han abaixat,

però el crit del paó satura de riquesa

l’aire del vespre.

Totes aquestes coses una mà

les preserva i empara.

LES AIGÜES

No el riu quiet de les paraules,

sinó l’espai obert que transparenten,

on l’aigua veritable corre lliure

per a la set. Posat a la ribera,

vençut i gairebé sense ni esma

de beure, tot de sobte, quina deu

m’inunda, m’il·lumina?

És ara quan afirmo,

coses, que sou, mentre m’estic

bevent aquestes aigües de silenci

que brollen de vosaltres,

i sóc un àmbit on el cant circula

com una sang, on tot, a cada instant,

és l’únic i perfet i perdurable.

LA ROCA

Quina roca segura per al crit

de l’home, quina roca per al somni

d’aquest arbre ferit de retorçades branques?

Que ja no, sense arrels, el crit, en impossible

camí, vagi pels aires, deslligat

com una boira, però, quina roca,

per tal que pugui l’arbre del vell crit

almenys trobar suport?

Mira’l quiet i com de mica en mica,

s’amoroseix el gest de la insoluble

força dels troncs, quan alguna hora sembla

l’ocell del cant posar-s’hi.

Ai, arbre del meu crit, que les arrels

penetrin en la roca mentre creixo

cap a la nit i em perdo; que la mort

no pugui ja trobar-me com una herba,

que em senti, roca, sempre, a les arrels.

NIT DE L’ÀNGEL

He lluitat amb un àngel

d’inusitat ardor

-ell gran i fort, jo temerari-,

vingut a mi perquè participés

d’allò més alt que salva.

Tens com la nit, amb meravella

i espant, entre les seves

mans debatent-me, quin misteri

naixia en mi, que m’igualava

com a la nit, sobrepassant-me?

Quasi vençut, ell em cedia

part del seu foc, jo veia

l’escala de la llum,

per on els cants davallen

al solitari cor.

l’ocell del cant posar-s’hi.

Ai, arbre del meu crit, que les arrels

penetrin en la roca mentre creixo

cap a la nit i em perdo; que la mort

no pugui ja trobar-me com una herba,

que em senti, roca, sempre, a les arrels.

NO LA CANÇÓ PERFECTA

No la cançó perfecta sinó el crit

que invoca Déu és necessari,

car no com l'àliga en té prou

el nostre cor amb moure bé les ales.

Amb ulls encesos cal entrar

dins la nit del misteri,

perquè el secret, així com l'aire

que bat als ulls, penetri fins al cor.

VIDA I SOMNI

Sovint, sovint, l’home s’oblida

del més secret i del més gran.

Com un infant juga a la vida

i s’embriaga del seu cant.

Els dies vénen i se’n van.

Però de sobte, no previst,

allò més greu que dintre seu madura,

en el seu cor estranyament fulgura,

com un diamant trist.

HIVERN

És ara que s'eleva de les cases

el fum quiet, com signe tutelar

i l'hivern es fa íntim a les brases

que la vida concentren en la llar.

Oh flames, altre temps aeris temples

del vent i de la llum, màgic decor!

Ara en silenci mortes les contemples

tornades en matèria de record.

A dins el tronc dorm ara tota vida,

mes en obscur, profund recolliment,

sota la neu es fa la primavera.

Així també l'home es recull i espera,

i alguna cosa aprèn quan és marcida

la joventut, que és íntim nodriment.

CAP FORÇA DE l'ALTURA

Cap força de l'altura se m'emporta,

no sóc del vent ni de la flama,

tot calla al meu voltant i s'atenua.

Com és en va que pensi

en un destí més alt!

Ara, només, ple de silenci,

com la terra llaurada en caure el dia,

redossat a l'empar de les muntanyes,

en quietud i soledat espero

la caiguda suau de la llavor.

Tot és llavor: l'estrella de l'aurora,

l'or del ponent, el so d'una campana,

tot és llavor que brostarà potser.

Llarg és l'hivern, però amb què sols un dia,

se'm doni el fruit, què hi fa la nit del cor?

El que és sagrat germina en la fosca.

VIDA MÉS ALTA

Vares tenir la copa de la vida

a ran de llavis i bevent mories;

perdut el vi, secreta la ferida,

sofrint, plorant, més altament vivies.

EL CAMPANAR

Sovint, sovint, com per la dreta escala

d'un campanar, fosca i en runes,

pujo cercant la inaccessible llum;

ple de fatiga dono voltes,

palpant els murs en la tenebra espessa,

graó rera graó.

Però de temps en temps,

sento la veu de les campanes,

clara i alegre, ressonar,

tocant a festa allà en l'altura,

i veig per la finestra en el silenci

de l'alba els camps estesos, esperant.

Aurores de la infància, com us trobo

llavors, ah, com encara dintre meu,

una llavor de joia perdurable

pugna per fer-se planta exuberant!

Com crides, infantesa, en les profundes

capes del cor, com, de genolls, et trobo,

Déu meu, llavors, tornat pura lloança!

EL DESTÍ

En il·lusori somnieg d'abril,

com la glicina en la blavor del vespre,

així flotem sobre la vida in temps.

Tot és en dolça pau, dorm el destí

com un infant, i reflectint les hores,

com riu quiet al fons de l'ampla vall

corre en silenci transparent la vida.

Però un dia, de sobte, es fa confusa

l'aurora i enigmàtica la llum,

de laberints de somni retornem,

estranys a tot, amb feixos de tristesa,

car el destí de sobte ens ha cridat

i esdevé el cor una vivent cruïlla,

plena d'angoixa i contradicció,

entre el que som, ineludiblement,

i allò que volem ser i ens sobrepassa.

Només qui sap perdre's en l'incert,

seguint brusca, perillosa crida,

pot dir-se gran: aquest no troba ja

mai més la pau, ans l'agulló tothora

l'empeny i res del món no l'acontenta.

Però per tu molt aviat cedia

la violenta estreta del destí,

s'abonançava l'encrespada mar

del sentiment i esdevenia barca.

Però tu ja no eres el mateix.

Com una casa on ha viscut un hoste

sublim, resta com buida i sense vida,

quan l'ha deixada i res no té sentit

d'allò que abans ho era tot en ella,

així restem quan el destí ens oblida

i a poc a poc esdevenim hivern.

EL NOSTRE TEMPS

Som com la festa que amb la nit s'acaba,

som com fruit caigut abans de madurar,

com fulles arrencades, admirant-nos

atònits, estimant, sofrint, tement,

empesos pel destí cap a la fosca.

SOL DAVANT TEU

Sol davant teu, encesa llunyania

reveladora, digue'm el secret

que vetlla en tu. Silenci. L'últim clam

del dia mor, deixant-me sols preguntes.

Com ara el món, així també la vida:

posta constant, fluent, cap a naixences

que no sabem.

De tants que et precediren

i ja no són, avui ets el resum:

petita veu que puja com la flama,

dient només: tots som per a morir.

Un breu instant, però, sobre la terra

cremar estimant t'és cocnedit, oh cor!

Altre saber no t'és donat: cal perdre's

en foc humil, però l'amor coneix.

A LES TRES COPES DIC AIXÒ

Els nens que juguen i la gent

del bar em són amics. Passa una dona

de pressa amb el seu fill, entra un home blau fosc

amb clar designi: jugarem a cartes

o al dòmino, som tres.

He decidit escriure

poesies concretes. Envelleixo, calen

realitats, no fum.

I tanmateix, un fum

ara m’entela, s’interposa, fluix,

entre la Cosa i jo, que totes les arestes

afina: ja el món quasi no fa mal.

A les tres copes dic això: refia’t,

la barca de sant Pere, baixo

cansadament per les aigües

de l’altre temps. M’arriben als genolls.

CAP A LES DEUS

Sigues fidel, oh cor,

a les petites coses;

no t’és donat volar

sobre el callat abisme.

Pel fràgil pont suspès

del cant humil assaja

l’incert, boirós camí

d’aquesta a l’altra vora.

Caduques flors al prat,

un raig de sol efímer,

són ara talismans

que tot ho transfiguren.

Les portes del ponent

de bat a bat se t’obren;

per elles, riu amunt,

cap a les deus penetres.

Indesxifrables són

els signes que il·luminen;

el cant humil, però,

sovint els interpreta.

EL MECÀNIC I LA SEVA FAMÍLIA

Plenes de greix, enlaire, desvalgudes,

les grosses mans carnoses fan senyal

que amb el blanc mocador l'espessa cara

li eixugui la dona. I ella ho fa. Les nenes

criden: pare!, rient, posant-se de puntetes,

penjant-se a l'ample coll de l'home jup,

mentre la dona amb curioses mans

de menestrala esquinça flonjament

el paper fi d'un embolcall i mostra

(les ha tingudes a bon preu), feliç,

dos parells de sandàlies de nena.

Això passava als porxos d'una plaça

molt rica d'aire antic, molt transida

per gent i camions i carretons i motos

i taxis i tricicles; moltes vides

hi vénen cap al tard; uns a gaudir

l'aire rellent, altres a beure al doll

de la gran font ferrissa;

molts, però, tristos, s'encofurnen

a les clivelles i forats humits

de les rònegues cases. Cau el dia

cansat, amb sorda fressa, enganxifós.

I jo, què faig? L'estiu ens repeteix

la frescor de la síndria a les parades,

xiscles i jocs afirmatius de nois,

els gossos bavejant assedegats.

És vell el temps i les marrades porten

a llocs de mal estar. Jo, consirós,

m'embec de temps, trafico amb el ressò

de les campanes mortes, atresoro

secretes veus o faig volar els coloms

de la paraula amb una canya seca

de rellogat al colomar del cant.

UNA LÀPIDA

Si lentament, a l'hora grisa, buido,

tancant els ulls, malèfica, la copa

flairosa de resclum, en companyia

dels anys difunts,

begut de temps trontollo.

La finestra

cedeix al vent humit -no diré com

penetren els fantasmes i s'escampen

per tot el pis. Gement, acanalat,

el vent aquest és l'únic hoste

que mai no m'abandona.

Veig la plana

del temps: els embruixats camins

de crit vermell es fan humit novembre,

fangosos allargant-se vers la incerta

vorada termenal, però el llumet

de la taverna encara es filtra

pels vidres entelats de teranyines,

cridant-nos a convit.

A prop, la farinera marxa sempre,

la farinera marxa sempre.

Més lluny, el cementiri

crema de calç, i jo solc arribar

fins a la creu de ferro i penso,

callant, aquesta làpida:

AQUI JEU TON QUE VA PASSAR TRENTA ANYS

RERA EL TAULELL DE LA VIDA,

SERVINT LLEGUMS, FARINA, SÈGOL, CIRIS:

VA SER UN BON ADROGUER.

SOL NEGRE

Incendi poderós i crepitant,

tot l'arbre en flamarada has convertit.

Ja, déu vermell, a sobre et fas petit:

mira'm carbó tornat i fumejant.

Quanta claror possible d'aquest gran

acabament de branques en la nit,

que l'arbre que el flamíger ha escollit,

reneix a ser de flama cada instant.

Oh brots, oh fràgils fulles de l'encís,

meravellats cruixíreu sense dol

de ser foc en presó però insubmís.

A quantes ombres el carbó dirà:

de nit i dia sóc un negre sol

que roda en flames per un cel llunyà.

D'ON, ON, VERS ON?

I

Vague ninot, esquinç de boira, crit

inconsistent, humiliada pregunta,

sense delit mig plano, m'arrossego,

com un estel caigut en un suburbi

del món. Que estrany fou el viatge

pels il·lusoris cels! "M'illumino d'inmenso",

m'omplo de nit, m'emboiro de silencis

astrals - deia, perdut en el vertigen

que m'apropava a l'àngel.

la bellesa em ferí,

m'ha destruït la seva força.

Ara sols queda l'enyorança

de les espases de llum,

de l'escut i del ceptre,

de la corona d'or del Rei:

tot l'entrevist en el viatge.

II

Tot és adversitat i malefici

des del bressol, tot cau per l'espadat

on la foscor ressona, però jo m'afanyo

cap a l'escala de la llum, segur

d'un esglaó només, oh màgic, oh invisible!

Arribaré mai a la golfa

de les campanes? He de veure mai

la clara llum dels pòrtics?

Ni de cargol, estreta, no segueix

l'escala. Somnis. però no t'oblidis

mai de la Torre quan passem pels baixos

del fosc peregrinar.

Com sepulcrals estàtues -recorda-ho-,

en un replà de l'espiral quedàrem,

mirant-nos tot el dia, sense dir-nos

paraula, convertint-nos en el pur.

Què vols de mi, què vols? Ja sempre més

errant per l'impossible fins a perdre'm

en el perill, insomne, ja salvat

en aquest perdre'm, ni que sols em quedi

per a seguir l'ascensió una prima

corda segada que rosega el vent,

Però si caic tot i les ales fortes,

de flama, que em naixien en pujar,

des del meu vol risible de cucut

diré encara a no sé

quin impossible vol altíssim:

En algun temps, en una closa vall,

vaig estar-me quiet al cim d'un arbre,

tot el matí lloant la primavera,

acompanyant les coses a florir,

i he desxifrat els signes de la nit

en el cant ver, lliurant-m'hi, sempre

sentint la mà de l'altre dins la meva

i el transparent oblit ...

III

He retingut aurores en llur vol

nacrat i lent, desfent-se de les aigües,

amb ulls clarosos, nítides imatges

de l'únic he salvat. Com ho diré?

Ah, navegant és bo no tenir sempre els ulls

en el vertigen de les aigües,

ni consirar sempre l'abisme

de l'ominosa sort que ens decretaren

des de l'instant que fórem enrolats,

tot i saber que, tard o d'hora, a tots

ens arrabassa l'ona incoercible

i ens cal ser devorats per la balena

per a arribar a la terra que ens han dit.

però, qui és encara que pregunta:

"On és el capità d'aquest vaixell

a la deriva i amb l'ormeig romput?"

I tots mirem el pont altra vegada

per si cap gest, per si claror d'uns ulls...

Molt pregunten com és,

qui és, on és. Angoixa dins la boira

repliquen veus de boira mentre callen

els vents. Altres en parlen amb

familiar accent com si de sempre es coneguessin.

Alguns relaten que el veieren

penjat al cim de l'arbre

major. Però de mi diré:

ennavegat i nàufrag, tot és u,

he naufragat en pèlag molt profund,

i que la nit és llarga i el naufragi

difícil, i les ones obcecades

de tot arreu ens baten.

Adéu coves

marines, adéu platges i claror

de vells indrets, i terres del dissabte,

i vesprals campanades difonent-se.

Ja tot és nit, però sota la closa

nit sense estels algú naufraga amb mi.

L’ACTE DARRER

Le dernier acte est sanglant, quelque belle que soit la

comédie en tout le reste. On jette enfin de la terre sur

la tête, et en voilà pour jamais.

PASCAL

Quan de vegades entro,

a poc a poc, a la petita casa

de mi mateix,

amb pas humit, a fil de matinada,

deixant a fora els arbres expectants,

un tremolor d’herba tocada

per l’esbatec del primer vent del dia,

vagits de llum,

m’adono prou

de quin desordre hi ha, quina remor,

quin moviment d’entrades i sortides

inútils, que el celler està buit

—car hom beu molt—, de restes de vianda

ja freda als plats —car hom menja a deshora,

de pressa i malament—,

que el vell fogó vessa de cendres

anteriors de focs que s’extingiren

fa molt de temps, però que no permeten

al nou de cremar bé.

I mentre sec al balancí, d’esquena al dia,

penso que és hora, tal vegada,

de canviar els costums i que he d’emprendre

reformes radicals.

No sé quines, però,

car les parets estan molt primparades,

el sostre foradat, i les esquerdes

són tantes que el difícil és de veure

què falla més.

No em val llavors de dir-me, recordant

glòries antigues, fetes

d’amor, les flors en un jardí, recapte

de vida i mort ensems,

que jo sóc flama

d’un ardor que no cessa,

que en mi reneix Orfeu i que he dreçat

l’arbre del cant fins a l’orella casta

d’Eurídice dient: tremolo de mirar-te,

com diré mai el teu encís?;

car temo, quan estic

així de sol i fred i desganat,

que per molt que em proclami

del costat de la vida,

quan sobre el mar llisca la barca

dominical i cau verticalment,

ferint-me, el llamp d’Apol·lo,

i una calitja d’or tremola

davant els ulls,

que en ser que em trobi dins el llit

de les darreres núpcies,

m’espantaré del fred que ha d’arribar-me

quan les cuixes de gel em tocaran,

i que em faré enrera de tot,

covardament, com l’atrapat

en una gran mentida,

i que tot jo tremolaré

i no sabré cap on girar-me

ni què invocar.

No crec en els beuratges

ni tampoc en els altres

consols.

Altra vegada sóc

al lloc mateix on sempre arribo

quan baixo lentament al soterrani

de la petita casa

de mi mateix.

TANT ERRO, FOLL...

Tant erro, foll, per un camí de foc,

tan sobirà d’un dolorós afany,

que més que foll sóc un ardent estrany,

segur només del foc per on em moc.

Tan delirós, tan ebri del deport

de bracejar en la flama i fer-ne guany,

cremant-hi més, que estic en un parany

d’on mai no sortiré, ni viu ni mort.

No vull confort, ni llit, ni dolç recer

ni calma que no sigui la del mar,

ni sostre que no sigui l’aire ver.

Acabi el joc de ser foll moviment,

crit anhelant i goig i cec atzar

en escampall de cendres sota el vent.

ALS ELEGITS

A vosaltres, els qui del sofriment

sou elegits per a les altes proves,

com us escolto quan calleu i em deixo

penetrar pels laments que mai no heu dit.

Plens en excés de forces abatudes,

plors ofegats i dominades ires,

els ulls, les mans, com en ruïna, parlen

d’imperis destruïts per sempre més.

Sóc terra que vol ésser fecundada

pel riu amarg que neix en vostre cor

i, compartint el greu dolor, lloar-vos,

a fi que us retrobeu, transfigurats.

AMB RONCA VEU

Com que no menjo per la fam que tinc,

com que no calmo la gran set que tinc,

com que no sé de canviar el meu crit

en mena de vianda,

pateixo de gana i de set i clamo retorçant-me.

Tremolo, fosc, de les arrels a les fulles

i m’omplo d’enyorança turmentada

i em perdo molt endintre del gran bosc

ple de barrancs

i sóc el gall salvatge:

m’exalto de nit quan les estrelles vacil·len,

amb ronca veu anuncio l’aurora,

tapant-me els ulls, tapant-me el crit amb les ales,

i m’estarrufo collinflat i danso,

tot i saber que em guaiten els ulls del caçador.

EN LA NIT

Cada vegada et veig,

cos meu, dormint,

pesant, llunyà, no sabent res

del que passa de dia.

Mal procuro

consolar-me del fet de ser covard

creient que tot passa en un món

que és diferent del meu.

Hi ha qui s’adorm

sense pensar en altre negoci

que no sigui el seu pler.

Tot i la meva covardia,

voldria pedres de paraula

contra aquest mur.

SÓC HOME SOL

He menjat amb delit els dàtils de Palmira,

les panses de Corint, el be rostit de Pasqua,

galls fets entre rajoles pels hindús,

l’oca de Tebes.

He begut moltes grapes,

schnaps i filtres, herbes de poc seny,

m’he embriagat amb vins de Falern o de Quios.

Però tot res, sols queda la fiblada

de la pua clavada

molt endins de la carn.

Sóc home sol.

No sé d’on vinc, per què m’afanyo,

no crec en opis ni licors.

No sé què sóc ni per què m’ho pregunto.

Segrego a vegades poesia,

o bé, de tant en tant, m’agrada,

posant els ulls en blanc, polsar les tecles

del meu rònec piano,

traient-me els tèrbols sucs de moltes nafres

amb la xeringa neta de l’oblit.

Però tot res, sols queda la fiblada

de la pua clavada

molt endins de la carn.

Sóc home sol.

POLLETS

És encara de nit. Demà

serà el nou dia, que és un dir.

Ja tot és enterrat encara que fem veure

que vivim. No vivim. Som uns pollets

vagament escalfats per la bombeta roja

del sol, una mica de cosa que es va fent no res,

piulant mentre s’acosta

la nit encesa de la mort,

prou adorable.